TÁŇA KUBÁTOVÁ

Převozníci

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově 35. a 8. elektronickou publikaci v edici POHODKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-35-0 (epub)

ISBN 978-80-87805-36-7 (mobi)

Bývá dobrým zvykem uvádět na tomto místě poděkování všem, kteří byli autorovi nápomocni při tvorbě jeho díla.

Proto i já děkuji

- svému manželovi za to, že byl ochoten po celou dobu mého psaní zříci se nejen našich jinak v podstatě nepřetržitých intelektuálních debat, ale nezřídka také večeře,

- Haně Píchové za její užitečné právní rady i za její přesvědčivé tvrzení, že také právníci mohou být někdy fajn lidi. A prohlašuji, že pokud se to tak v téhle knize nejeví, rozhodně to není jí natruc,

- svému synovci Vojtovi za to, že mi nezištně opatřil svolení svého pedagoga uvést jeho zábavný příklad z pravděpodobnosti a statistiky. Není jeho vinou, že jsem jej nakonec nepoužila - zbaběle jsem totiž usoudila, že nepochopila-li jsem ho já, nepochopí ho možná ani některé mé čtenářky,

- odbornému konciliu ve složení Zdeňka Ortová – knihovnice dětského oddělení, Lenka Štýbrová – knihovnice dospělého oddělení a paní Bobeničová – uklízečka za to, že se jedno podzimní odpoledne operativně sešlo ve velvarské knihovně za účelem rozluštění zapeklité problematiky pěstování hlávkového salátu,

- své sestře za neúnavnou důkladnost, s níž v mém prvotním, o několik stránek delším textu vyhledala všechny pasáže, na které jsem byla obzvlášť pyšná, a nekompromisně je označila formulkou „blbé – vyhodit“,

- Hance Horové za to, že v následujícím textu nenajdete chyby a překlepy, a pokud ano, pak Vám uděluji titul „všímalka roku,“ neboť jste dokázali téměř nemožné.

1

Před nástěnkou v přízemní hale katedry matematiky Přírodovědecké fakulty Masarykovy univerzity stál vysoký hubený mladý muž s dlouhými vlasy sepnutými do culíku, rty sveřepě tiskl k sobě a zavile zíral na ceduli oznamující velkými písmeny, že z důvodu rekonstrukce se dnes ruší všechny přednášky v učebně M1. Pokud by někdo dokázal zesílit slova, která mu přitom táhla hlavou, nepochybně by získal pár velmi hezkých úlovků do svého soukromého slovníčku vulgarizmů. Ne, před nástěnkou nedlel horlivý student, který se nedokáže smířit se zdrcujícím faktem, že mu dnes bude odepřena možnost rozšířit si své znalosti z oboru pravděpodobnosti a statistiky. Naopak, nacházel se zde student natolik liknavý, že se mu až do téhle chvíle nepoštěstilo onu ceduli zaregistrovat. A to ani přesto, že zde visela už celý týden. Mladík přešlápl z nohy na nohu a temně zafuněl. Do háje, když se konečně rozhodne, že by bylo načase osvěžit si v paměti některou z tváří svých vyučujících, dokope se k tomu, aby vstal v takovou nehoráznou hodinu, jakou je pravé poledne, a oželí partičku karet u Padovce s místními štamgasty, nakonec zjistí, že jeho námaha byla zhola zbytečná!

„Tý wogo,“ ozvalo se vedle něj. Pootočil hlavu a spatřil jednoho ze svých spolužáků, jenž zjevně disponoval shodným sympaticky ležérním přístupem ke studiu.

„To je v …,“ dodal nově příchozí a jmenoval místo, kde se obvykle podobné nepříjemné věci nacházejí.

Vlasatý mladík uvolnil sevření svých rtů, aby mohl přispět k duchaplné konverzaci. „To si piš.“

„Tak Čerňule dneska nepřednáší,“ rekapituloval druhý student své čerstvě nabyté poznatky. „To má teda slušnej pech. Klidně ať zapomene, že by mě tu do konce semestru ještě někdy viděla.“

„Moje řeč,“ děl vlasatec. „Takovej bordel…“

—

V posledním patře činžovního domu v centru města zarachotil klíč v zámku zbrusu nových vstupních dveří a posléze do těch dveří vstoupil vysoký černovlasý muž. Otočil se, otevřel dokořán a obrátil se ke své společnici.

„Vítej, miláčku,“ pravil slavnostně.

Na prahu bytu Vanda zaváhala a zastavila se. Muž se vrátil k ní a jemně, ale rozhodně ji vtáhl dovnitř.

„Neboj, opravdu nikdo nepřijde,“ ujistil ji konejšivě. „Řemeslníci tady dávno skončili a nikdo cizí už odsud klíče nemá.“

„Dobře, ale co když se tu bude chtít zastavit…,“ namítla.

„Učí,“ skočil jí do řeči hbitě. „V jednom kuse až do čtyř. Její rozvrh mám v malíčku, věř mi. Pěšky to sem má deset minut, zpátky totéž, a přestávka trvá patnáct. Takže klid, Vandi, je to stoprocentně bezpečné.“

Její postoj ještě nějakou chvíli signalizoval napětí a nejistotu. Pak se ale Vanda přece jen rozhodla hodit svou zbytečnou úzkostlivost za hlavu a zvědavě se rozhlédla kolem sebe. Nacházeli se v příjemně prostorné, i když poněkud příliš členité předsíni. Jenže tahle členitost nebyla samoúčelná. Byla nezbytným výsledkem snahy integrovat do bytového prostoru veškeré trámy, komíny a větrací potrubí, jimiž byla původní půda protkána. Všechno zde vonělo novotou a vlhké ovzduší promísené pachy vápna, sádry a malty by napovědělo příchozímu, že vstupuje do novostavby, i kdyby sem vešel se zavázanýma očima. Sklopila zrak k podlaze vydlážděné velkými keramickými čtverci a zaznamenala, že zde po odchodu řemeslníků musel proběhnout důkladný úklid. Vlastně je tu všechno připraveno k nastěhování. Přimhouřila oči a na chvíli se nechala unášet představou, kam by postavila botník, kam umístila věšák, jak by rozvěsila obrázky…

Vzpamatovala se. Vždyť sem vůbec nepatří a nějak si ani nedovede představit, že by možná někdy patřit mohla. Vloudila se sem jako drzý vetřelec a všechno okolo ní křičí, že tohle je přece teritorium jiné ženy...

„Nábytek tu ještě skoro žádný není,“ vrátil ji do skutečnosti jeho hlas. Aby jí šel příkladem, umístil svou bundu na opěradlo jediné omšelé židle stojící poblíž vstupních dveří. Svlékla si svůj nový podzimní kabát medové barvy a pečlivě jej přehodila přes bundu. Pak si odvázala z krku hedvábný žlutomodrý šátek a položila jej nahoru.

„Provedeš mě tady?“ zeptala se.

„Jasně. Ale ještě je to tu skoro prázdné.“

Zrakem přejel Vandinu pomenší plnoštíhlou postavu oblečenou do šedivých tvídových kalhot a bleděmodrého svetříku, zaznamenal pečlivě upravené vlasy zlatavě plavého odstínu a svou letmou prohlídku skončil u jejích hezky tvarovaných rtů, které si jen lehce přejela leskem. Pohled mu změkl. Tahle žena mu dokáže zatemnit všechny smysly pokaždé, když se octne v jeho blízkosti. Nenadělá s tím nic ani zdravý rozum, ani občasné neodbytné přívaly výčitek svědomí…

Otevřel dveře do obývacího pokoje a Vanda nahlédla dovnitř. Prostorná místnost byla rovněž členitá, jedna její část měla stěny rovné s velkými okny sahajícími až na zem a vedoucími na malou střešní terásku, do té druhé přiváděla denní světlo dvě střešní okna.

„Paráda,“ vydechla. „Kuchyň bude tam?“ hádala podle připravených vodovodních a odpadních trubek.

„Hm, ale dodávku nám zpozdili. Nainstalují to asi až za měsíc. No,“ prohodil, „tím lépe. Aspoň to tady budeme mít celý měsíc pro sebe. Teď se ale pojď podívat sem,“ pronesl tajuplně. Vrátil se do předsíně a otevřel dveře do jednoho z menších pokojů. Když se octla vedle něj, majetnicky jí položil ruku kolem ramen.

„Co tomu říkáš?“

Ložnice byla vymalována kombinací bílé a teple okrové barvy a v jejím středu trůnila elegantní dřevěná manželská dvojpostel. Nechyběly ani matrace, ovšem peřiny nahrazoval pouze malý polštářek a rozložený spací pytel.

Vanda znejistěla. „Hm, moc hezká,“ hlesla. „Kupovali jste ji spolu?“

Pokrčil rameny. „Nemáš to jedno, Vandi? Tím se netrap.“

„To mi jde dost těžko,“ ohradila se. „Ty mě přivedeš do bytu, který budovala tvá nic netušící žena, ukážeš mi ložnici, kterou jste zařídili společně, a já se tím nemám trápit? Prosím tě, vždyť jsme říkali, že to musíme nějak rozseknout, než bude tenhle byt hotový. Jak si to vlastně představuješ dál?“

Vzal ji za obě ruce, sklonil hlavu a vlepil jí krátký polibek.

„Vandi, není přece důležité, jestli bydlím v garsonce nebo v tomhle bytě. Důležité je, že jsi pro mě nejlepší ženská na světě a že se tě za živého boha nevzdám. Chápeš? Jak to bude dál, vím sice stejně málo jako ty, ale že tě chci a budu chtít pořád, vím stoprocentně.“

Přivinula se k němu a ve tváři měla smutek.

„No dobře, ale to se budeme pořád donekonečna schovávat?“ hlesla.

„Donekonečna určitě ne. Vyřešíme to, neboj. Ovšem musíme si připravit půdu pěkně pomalu a postupně.“

„Ale jak to chceš udělat? Tohle podle mě postupně nejde. I kdybychom se rozkrájeli, stejně to nakonec bude mít účinky atomovky. Na všechny.“

„Každopádně se napřed musím naučit líp vycházet s tvým potomstvem,“ vysvětloval. „Víš, že mi to zatím moc nejde. Říkal jsem ti přece, že z tohohle mám největší strach. Nikdy jsem to s dětma moc neuměl, a ony mě taky zrovna dvakrát neberou.“

„Náhodou je to teď mnohem lepší,“ řekla. „A navíc tohle všechno říkáš už nejmíň půl roku. Nevím, někdy z tebe mám silný dojem, že si vlastně ani nejsi jistý, jestli vůbec nějakou změnu chceš. Poslyš, tobě není blbý pořád lhát, schovávat se, vymýšlet si výmluvy a nervovat se, že to stejně jednou praskne tím nejhorším možným způsobem?“

„Samozřejmě že je, miláčku. Ale musíme to ještě nějakou dobu vydržet. Nikomu nepomůže, když se to provalí předčasně. Ostatně, teď máme na všechno k dobru ještě ten měsíc.“ Usmál se na ni a ztišil hlas do sametové hebkosti. „Pojď sem, posadíme se, já otevřu tu sedmičku, co jsem přinesl, a pustím ti nějakou pěknou hudbu. Nechci, aby ses trápila. Chci, abychom si ten čas, co máme pro sebe, užili co nejlépe. Podívej, máme tady i přehrávač, abychom si to tu mohli udělat co nejútulnější.“

Vzhledem k tomu, že jiný nábytek kromě postele zde nebyl, stál přehrávač jen tak na podlaze a reproduktory rovněž. Vanda se usmála.

„Ty jsi blázen,“ prohodila mateřským tónem. „Jak jsi vysvětlil, že to sem stěhuješ, když tady ještě nějakou dobu bydlet nebudete?“

„Je nový. Přijde do obýváku, zatímco sem dáme ten původní. Řekl jsem, že šlo o výhodnou koupi, proto jsem to pořídil v předstihu.“

Vanda zvedla obočí. „Další zbytečná lež.“

„No tak, Vandi,“ pokáral ji. „Nic, co dělám kvůli tobě a kvůli nám dvěma, není zbytečné.“

Z tašky vyndal dvě sklenice, sedmičku vína a otvírák. Za minutku či dvě už si přiťukávali na zdraví a na společnou budoucnost. Pak se usadili na kraj postele. Vzájemná blízkost jako by je posílila. Vanda si opřela hlavu o jeho rameno a zhluboka vydechla. Má pravdu, teď nebude myslet na to, co nastane, až všechno praskne. Jejich společný čas je příliš vzácný na to, aby jej promrhali obavami nebo dohadováním o dalších perspektivách jejich vztahu. Vychutná si dnešek plnými doušky a nenechá si jej kazit ani výčitkami svědomí, ani strachem z budoucnosti. Bude prostě jen žít přítomnými okamžiky a modlit se, aby nikdy neskončily.

Její společník vzal do ruky ovladač, stiskl tlačítko a prostor kolem nich zaplavila nejprve tichá, ale posléze hlasitější hudba.

„Zní to hrozně, když tu není žádný textil,“ zasmál se. „Ozvěna jak v jeskyni. Přežiješ to?“

„S tebou cokoliv,“ ujistila jej Vanda a nastavila mu rty k polibku.

—

Odborná asistentka Barbora Černá Ph.D. seděla za svým pracovním stolem, který se nacházel v malé místnůstce ve druhém patře katedry matematiky, a soustředěně hleděla do papíru položeného vedle klávesnice počítače. Kromě onoho stolu a oné doktorky se do místnosti vešel už jen miniaturní stolek se dvěma křesílky a jedna napůl šatní, napůl policová skříň. Pardon, za dveřmi se ještě tísnil věšák z ohýbaného dřeva.

Zvědavec, který by paní doktorce nahlédl přes rameno v očekávání, že na papíře nalezne složitou změť matematických vzorců, jak by v tomhle prostředí mělo být snad dokonce povinné, by byl trpce zklamán. Viděl by pouze několik rukou načrtnutých čar doplněných nudnými celými, ba dokonce přirozenými čísly.

Vedle Bářiny ruky se rozezvučel mobil a jeho displej hlásal jméno Zora. Uchopila telefon a hovor přijala.

„Haló, haló, neruším?“ sondovala Zora zvesela.

„Kdepak, nazdárek,“ ujistila ji Bára.

„Já si nikdy nepamatuju, jak máš přestávky,“ povzdychla kamarádka.

„Vždyť to nevadí. Do hodin si mobila stejně neberu, tím pádem se můžeš maximálně nedovolat. Ale trefila ses přímo geniálně. Před chvílí mi měla začít přednáška, jenže se nekoná. Učebnu totiž na celý den zabrali řemeslníci a předělávají v ní nábytek. A já tady místo toho, abych ušetřenou dvouhodinovku věnovala vědecké práci, žužlám tužku a vymýšlím šatní skříň pod jednu šikmou stěnu.“

„Sakryš, tak to tě brutálně vytrhuju z tvůrčího zaujetí!“

„Nevytrhuješ. Protože jsem právě zjistila, že jsem si nezměřila vzdálenost od rohu ke dveřím, tudíž jsem beztak v koncích.“

„Fajn, tak mi řekni, kdy se u mě konečně zastavíš, když máš teď ten oddychový čas.“

„Takový výraz vůbec nepoužívej,“ zavrčela Bára. „To není oddychový čas, nýbrž natahování na skřipec. Panebože, já se vůbec nemůžu dočkat! Už z toho šílím, jak se to táhne. Myslela jsem si, že si stěhování nadělím ke třicátinám, jenže napřed do toho vlezla reklamace střešních oken, pak šejdrem přidělaný radiátor, dvě vadné lamely v podlaze, a jako vrchol všeho ještě teď ta zpožděná kuchyň. Třicátiny dávno v trapu a já si pomalu začínám myslet, že dostanu kvartýrek akorát tak na odchod do důchodu.“

Problémy kolem nového bytu probíraly ještě hodnou chvíli. A ačkoliv Bára naoko láteřila, beztoho bylo z jejího tónu patrné, že právě prožívá mimořádně šťastné období.

Před dvěma lety, tedy po dvou letech manželství strávených v pronajaté garsonce, získali vysněnou půdu ve starším, ale slušně zachovalém činžovním domě a pustili se do jejího přebudovávání do podoby mezonetového bytu. Hlavní slovo v řízení celé akce měla Bára. Na rozdíl od Karla ji to nesmírně bavilo, a tak jí rád nechával volnou ruku, pokud šlo o půdorysy, stavební materiály i výběr zařizovacích předmětů. Protože se Bára právě nacházela v období budování kariéry a z doktorandského studia přecházela na post odborné asistentky, dá se říci, že v uplynulých dvou letech jela na dvě stě procent své kapacity. Jenže namísto toho, aby se hroutila, zvládala stavbu s nezměrným elánem. Budovala, tvořila, rozhodovala o podobě něčeho, co předtím vůbec neexistovalo, a tahle činnost ji naplňovala obrovským uspokojením. Její mladší sestřička Jitka se jí smála a tvrdila, že zkrátka a dobře hnízdí. Panebože, kéž by…

Přes tvář jí přelétl nepatrný stín.

Nedalo se přehlédnout, že Karel se do otcovství příliš nehrne. Dokud bydleli v garsonce, hravě si vystačil s argumenty o nepřijatelných bytových podmínkách, ale jakmile se začala blížit doba stěhování, jeho důvody se najednou rozkošatěly s bujností tropické vegetace těsně po období dešťů. Přesvědčoval Báru, že se na otcovství ani trochu necítí a že má vůbec k dětem dost vlažný vztah. Argumentoval přitom svými přísnými rodiči, kteří mu asi nedali ten správný vzor vřelého přístupu k člověčí drobotině, a neváhal dokonce celou problematiku svých potomků postavit tak, jako by těm chudáčkům vlastně úplně nejvíc prospěl tím, že se zřekne potěšení přivést je na svět.

Bára byla z jeho postoje zklamaná. Když do manželství vstupovali, oběma bylo přece jasné, že k založení rodiny jednou dojde. Tak co se to s Karlem stalo? Ano, je pravda, že spolu prodělali obvyklou a v příručkách o partnerských vztazích hojně zmiňovanou krizi po třech letech, jenže od té doby se snad všechno ustálilo na sice kvalitativně jiné, ale přesto stále uspokojivé rovině! Že Karel do značné míry ztratil zájem o sex? Bára přece nehodlá být taková naivka, aby předpokládala, že mu bude testosteron bouřit pořád stejně jako na začátku! Navíc teď má Karel problémy v práci. Pár kolegů odešlo do soukromé praxe, a tak na něj často vycházejí mimořádné služby. Jaký div, že je z toho tak unavený, že mezi nimi dochází k důvěrnostem v podstatě jen tehdy, když se toho chopí Bára a iniciativně jej svede?

Na druhé straně zde byl jeden nepřehlédnutelný pozitivní rys. Dokonce už i rodiče si všimli a zvednutým obočím několikrát udiveně kvitovali, že se v poslední době Karel snaží těm podivným lidským miniaturám přece jen přijít na kloub. K bádání na tomhle poli si zvolil svého synovce a neteř, tedy potomky Bářina bratra Honzy. Už po léta bylo ustálenou zvyklostí, že když Bára s Karlem navštívili rodičovské sídlo, hrnuly se děti k Báře, zatímco Karla víceméně ignorovaly. Měly totiž vyzkoušeno, že s tímhle strejdou beztoho žádná legrace není. Když se ho na něco zeptají nebo se jej snaží zapojit do hry, nejdéle po minutě se začne zoufale ohlížet kolem sebe a hledat, koho by těm malým otravům předhodil namísto sebe. Jenže nyní si Bára už několikrát všimla, že Karel sám děti vyhledal a převelice se zajímal, co že to zrovna kreslí nebo s čím si hrají. Starší Tomáš si jej pokaždé přeměřil poměrně lhostejným zrakem a odpovídal sice ochotně, ale pouze holými větami, zatímco Dituška se na něj zeširoka usmála a nadšeně mu předvedla své rozpracované dílo. No bodejť, ženská. Bylo jí teprve pět, a už podléhala Karlovu nespornému šarmu. Karel byl vysoký, štíhlý, černovlasý a černooký, a když se s ním Bára seznámila, se značnou dávkou ironie ho popisovala Zoře jako hotového hrdinu jihoamerických telenovel. Tehdy ani trochu nevěřila, že by se tenhle úžasný chlap mohl skutečně zajímat právě o ni. Po nějaké době jejich známosti zjistila, že jedním z jeho předků byl jakýsi španělsko-maurský námořník, s nímž se kterási jeho prababička skandálně zapletla. Ačkoliv k onomu šokujícímu poklesku došlo už před více než sto padesáti lety, životaschopné jižní geny si s fascinující drzostí znovu a znovu dobývaly dominantní pozici v některé z dalších generací. U Karla tomu tak bylo navzdory faktu, že jeho matka byla čistokrevná přírodní blondýnka s kulatým slovanským obličejem.

„Takže kompletně uklizeno?“

Zořin dotaz vrátil Báru do reality.

„Přesně tak,“ potvrdila. „Vždyť jsem na tom taky celý minulý týden makala jak včelička. Ale teď už jsou všechny šmouhy po malování v tahu a stačí to tam jen zabydlet. Dokonce jsme už koupili i postel.“

„No ne!“ žasla Zora. Pak se zasmála. „A stihli jste ji už i pokřtít?“

Bára vyprskla.

„Prosím tě! V ložnici je zatím neútulno jak v ratejně. A na posteli pouhé holé matrace. Kromě toho,“ dodala méně živě, „nějak nebyl ten správný oboustranný zájem.“

Po nepatrné odmlce se Zora zeptala starostlivě: „Co se děje, Báro?“

„Ale nic,“ uklidňovala ji kamarádka. „Jen mám někdy dojem, že jsme se s Karlem nějak hrozně vzdálili. Často bývá duchem mimo, jindy je zas až křečovitě rozverný, ale každopádně z něj mám pocit, jako by mu to nové bydlení bylo úplně fuk. A občas se mi zdá, že nejen to bydlení.“

„To se ti určitě jenom zdá,“ namítla Zora. „Prostě sis zcela nereálně vysnila, že to s tebou musí Karel prožívat na sto procent, a teď jsi zklamaná. Neblbni, Báro, chlapi prostě na budování hnízda nejsou. Jim je v podstatě putýnka, kam složí hlavu, hlavně když je nač se natáhnout a když se v jejich blízkosti nachází zdroj chutného krmiva. To ostatní už neřeší.“

„Vždyť já vím,“ zasmála se Bára. „Karel je jinak zlatíčko. Dokonce se mnou minulou sobotu skoro celý den šúroval podlahy, ačkoliv ho kámoš zval na pivko.“

„Říkáš to, jako by to byla od něj kdovíjaká oběť,“ upozornila ji Zora. „Nezdá se ti, že by snad mělo být samozřejmé, že přiložíte ruku k dílu oba stejně?“

„Prosím tě,“ ohradila se Bára, „jako bys nevěděla, že emancipovaná jsem docela dost. Jenže Karel teď má jednu službu za druhou a chodí domů hrozně ztahaný. Někdy mám chuť zvednout telefon a zeptat se jeho primáře, jestli by si náhodou nechtěl aspoň letmo prolítnout zákoník práce. Zejména pasáž o pauze mezi dvěma směnami. Co si myslíš? Zrovna dneska má denní a hned mu na ni navazuje noční. Sice mi tvrdí, že se na noční většinou slušně vyspí, pokud nemá mimořádnou smůlu, ale dovedeš si to představit. Na gauči pod rozloženým spacákem… No jo, snad už špitál brzo sežene další posily. Ale my pořád meleme jen o mně. Co ty máš nového?“

„Nic moc,“ ujistila ji Zora, „jenom mám absťák, že jsme si už dlouho pořádně nezdrbly. Takže se konečně vymáčkni, kdy si uděláš čas na návštěvu.“

Bára zaváhala.

„Nic dlouze neplánuj a přijď dneska,“ nabádala ji Zora. „Jak jsem vyrozuměla, byt je vypulírovaný, mužíčka máš uklizeného ve špitále, tak teď jen jestli máš na mě náladu. Víš, že se neurazím, když řekneš ne.“

Bára se zasmála. „Na tebe mám náladu vždycky. A víš co, ten dnešek je náhodou skvělý nápad. Učím do čtyř, pak musím ještě skáknout do obchodu, takže plus mínus kolem páté bych mohla zvonit u tvých dveří. Hodí se ti to?“

„Naprosto perfektně… Hm, jak to, že učíš? Říkalas, že se předělává učebna.“

„Jen ta velká, kde jsem měla mít přednášku. Potom mám cvíka v menších, a těch se přestavba netýká,“ vysvětlila Bára. Pak už se jen krátce rozloučily.

Bára se vrátila ke svému nákresu. Jenže dokud nebude znát tu vzdálenost, kterou si zapomněla změřit, nehne s ním. A to se těšila, že ještě dnes veškeré návrhy nábytku dokončí, aby se mohly co nejdříve zadat stolařům.

Rozladěně odložila list papíru bokem, ale pak ji něco napadlo. Pohlédla na hodinky a zjistila, že do začátku další výuky jí zbývá ještě víc než hodina. V bytě je za deset minut, samonavíjecí dvoumetr už se stal nedílnou součástí vybavení její kabelky, takže má ideální šanci svůj omyl napravit!

Za pár okamžiků už sbíhala ze schodů. Vysoká necelý metr sedmdesát, štíhlá, s rozpuštěnými tmavými vlasy po ramena a ve sportovním oblečení vypadala spíše jako studentka než pedagožka. A její vzhled na všech frontách vyvracel teorii, že matematiku si mohou za své životní poslání zvolit výhradně obrýlené a zoufale neudatelné příšerky.

V prvním patře musela obejít haldy nábytku, jimiž byla zaskládána celá chodba. Zrak jí padl na staré omlácené stolky, které pamatovaly nejen její vlastní studia, ale také studia jedné či snad dokonce dvou generací před ní. Teď odcházejí do výslužby. Nahradí je nábytek sice nový a úhledný, ale svým povrchem naprosto nevhodný pro svérázná umělecká díla, jakož i vzkazy, jimiž studenti s oblibou nábytek přizdobovali. Bára například dobře věděla, že ve druhé řadě u okna je do stolku vyrytý zoufalý výkřik: „Zastavte zeměkouli, chci vystoupit!“ A ve čtvrté řadě se už po léta skvělo sdělení: „Až sem doplivl akademik Borůvka.“

Cestou do přízemí netrpělivě brzdila své tempo za dvojicí řemeslníků snášejících ze schodů tabuli, která se nevešla do výtahu, a když se octla na ulici, naplno popustila uzdu své nedočkavosti a nasadila svižný krok. Ostatně, kdo by se v tomhle počasí loudal? Příjemné babí léto vystřídaly plískanice a fujavice a dnes ráno bylo tak mrazivo, až Bára cestou do školy zalitovala, že ještě nevytáhla zimní bundu. Zítra už si ji určitě vezme, i když do Dušiček ještě pár dnů zbývá.

Při chůzi ulicemi se k ní opět dostavila radostná nálada. Vlastně je ráda, že našla záminku, proč musí zajít do bytu. Nemohla se jej nasytit. Byla schopná trávit nekonečnou dobu přecházením z jedné místnosti do druhé a stále dokola se ujišťovat: tohle je naše hnízdečko, náš nový domov, a celý jsme si ho stvořili pro nás dva a naše děti.

Lehký mráček, který se objevil při rozhovoru se Zorou, byl dávno tentam. Není přece tak pitomá, aby si myslela, že všechno musí být ideální. A nakonec, její život téměř ideální je, anebo aspoň brzy bude. Má skvělého muže a zajímavou práci a co nevidět se postěhuje z té stísněné pronajaté garsonky, kde by si, mimochodem, museli po čtyřech letech soužití občas lézt na nervy i světci, do svého vysněného bydliště…

S Karlem ji seznámila její kolegyně z doktorandského studia. „Jeden můj známý felčar maká na nějaké vědecké práci a potřebuje k tomu udělat pár statistických výpočtů,“ oslovila jednoho dne Báru. „Ty se specializuješ na pravděpodobnost a statistiku. Nebyla bys ochotná mu s tím pomoct?“

Na to, že MUDr. Karel Černý je omračující exemplář mužského pohlaví, ji ovšem předem neupozornila. A tak když mu Bára prvně stanula tváří v tvář, spíše než jako nadějná aspirantka na vědeckou kariéru musela určitě vypadat jako lehce retardovaná děvečka od krav z hodně zapadlého a moderními zemědělskými metodami nedotčeného hospodářství, která se octne tváří v tvář kombajnu. Na druhou schůzku už sice přišla vyzbrojená profesionálním výrazem a přesvědčením, že v ní pan doktor beztak ani nevidí ženskou, ale lehké nervozity se přesto nezbavila.

Ne snad že by Bára Kalendová byla nesebevědomá chudinka přesvědčená o tom, že ošklivějšího a méně duchaplného tvora než je ona tahle Země doposud nenosila. Měla jen léty ověřenou zkušenost, že na muže působí spíše dojmem fajn parťačky na pokec, než aby jim ztělesňovala jejich erotické představy. Příčinu viděla ve své přímočarosti a v naprosté neochotě uchylovat se k ženským zbraním a říkala si, že jí to snad někdy s některým dobrým kamarádem jednoho dne přece jen zajiskří. Že to nakonec zajiskří právě s Karlem, by se tedy skutečně nenadála. Oč méně ovšem nejprve věřila, že by jeho zájem mohl být opravdový, o to romantičtější a úžasnější se jí pak jejich namlouvání jevilo. Byly to nádherné časy. Ale Bára na ně dnes nevzpomínala s nostalgickým povzdechem a přáním, aby se vrátily. Brala je jako první, a kvalitativně vlastně nižší fázi jejich vzájemného vztahu. Vždyť rozumět si v období zamilovanosti není žádné umění. Mnohem důležitější je zvládat každodenní všední stereotyp.

S přesvědčením, že oni dva s Karlem jej zvládají více než skvěle, se Bára zastavila za dveřmi bytu a zalovila v kabelce. Klíč našla vzápětí a zastrčila jej do zámku.

Udivilo ji, že není zamčeno. Vsadila by cokoliv na to, že když v neděli po celodenním úklidu odcházela, zamykala na dva západy! Sotva otevřela dveře, dolehla k ní tlumená hudba. Podvědomě zaznamenala, že ji zná, neboť se jednalo o známý hit Karlova oblíbeného zpěváka Stinga. Ale skutečně se jí to nezdá, a hudba přichází odkudsi z bytu? Vstoupila do předsíně a nemohla si hned nevšimnout jediného kusu nábytku, který zde byl: židle s odloženými svršky.

Ve stále větším údivu konstatovala, že přes židli visí zbrusu nový baloňák její švagrové Vandy. Ten, který jí Vanda předváděla tuhle neděli po tradičním rodinném obědě. A kdyby přece jen o majitelce kabátu zapochybovala, Vandin oblíbený pestrý šátek, jenž byl originálním kouskem ručně malovaného hedvábí, poznala na první pohled.

Ještě stále byl jejím hlavním pocitem pouhopouhý údiv. Co tu Vanda, která se na rozestavěný byt nepřišla ani jednou podívat, najednou dělá? Kde vzala klíče? A proč si tady pouští Stinga?

Bára zamířila k obývacímu pokoji a ještě ani nedošla ke dveřím, když si uvědomila, že Sting nezní odtud, nýbrž z ložnice. Napadla ji šílená myšlenka, že Vanda má milence a přivedla si jej do jejich nového bytu. Nakonec, uvědomila si, pod jejím kabátem byl na židli ještě jeden kus oděvu. Mimochodem, stejné barvy jakou měla Karlova bunda...

Bára se v duchu zasmála. Takový nesmysl! Karel přece slouží.

Vrátila se k židli a nadzvedla Vandin kabát. Bunda pod ním byla k nerozeznání od té, v níž Karel ráno odcházel do práce.

Obrovskou rychlostí jí hlavou prolétlo několik za vlasy přitažených objasnění téhle záhady, jedno nevinnější než druhé. Jiný druh vysvětlení si Bára jednoduše nepřipouštěla. Pravdou spíše bylo, že pro tuhle chvíli ji schopnost racionálně uvažovat opustila úplně. Jinak by přece nemohla udělat to, co udělala. Nemohla by s bezelstným úsměvem přistoupit ke dveřím do ložnice a se samozřejmostí někoho, kdo je zde doma a kdo neočekává, že by se za nimi mohlo odehrávat cokoliv nepatřičného, ty dveře bez klepání otevřít.

Lotova žena by se v tu chvíli proti ní musela jevit jako čiperná neposeda…

První se vzpamatoval Karel. Popadl rozložený spací pytel a hodil jej přes sebe i přes Vandu.

„Co tady děláš?“ vyhrkl vzápětí první otázku, která jej napadla, a nebyl to zrovna dobrý nápad.

„Já?“ vydechla Bára až za hodnou chvíli. „Já,… no jasně, já. Co tady děláte vy, je přece naprosto zřejmé.“

„Počkej, Báro, tak to není,“ vypadla z Karla další nesporná perla. Bára se zachechtala a v jejím smíchu nechyběl notný díl hysterie.

„No vida,“ prohodila, „a já už málem myslela, že to tak je.“

„Tohle můžu jednoduše vysvětlit,“ přihodil Karel další příspěvek k absurdnímu dialogu.

Jenže to už konečně celý ten zjevný fakt dorazil do Bářina vědomí, a tak se namísto další ironické repliky jen bezmocně roztřásla.

„Nevím, jak se to mohlo stát,“ pokračoval Karel. „Ukazoval jsem Vandě byt a…“

Nejapnost jeho vysvětlení byla více než okatá. Sklenice s vínem, údajná Karlova služba v nemocnici, Vandina kosmetika, o níž se včera máma mezi řečí zmínila do telefonu, tohle všechno jasně dokládalo, že akce byla perfektně naplánovaná.

„Promiň, Báro,“ ozvala se Vanda. „Strašně mě mrzí, že se to stalo takhle, ale stejně ses jednou musela dozvědět, že se s Karlem milujeme. Už víc jak rok, a dávno to chceme řešit.“

„No počkej, Vando,“ ohradil se Karel a užasle se na ni podíval. „Vždyť se nám to jenom vymklo a…“

Vanda zesinala. „Srabe!“ zasyčela.

Jenže to už Bára neslyšela. Jako ve snách vyšla do předsíně, zavřela za sebou dveře a vypotácela se z bytu.

Vandina a Karlova první zatěžkávací zkouška vzájemného vztahu proběhla bouřlivě.

„Zbabělče! Kreténe! Podrazácký hajzle!“ popustila Vanda uzdu nahromaděným emocím.

Také Karel zvedl hlas. „Co blbneš?! To přece nejde, všecko na ni takhle naráz vypálit! Máš ty vůbec trochu ponětí o psychologii?“

„Vždyť tys jí to nikdy říct nechtěl!“ ječela Vanda. „Teď ses projevil, ty sketo! Celou dobu mě jenom vodíš za nos a namlouváš mi, že musíme čekat až na jakýsi den D! Jó, tak teď už vím, kdy ten den měl být! Na svatého Dyndy!“

Prekérnost Bářina příchodu a milostný akt brutálně přerušený těsně před vrcholem zkrátka s jejich emocemi vykonaly své. Ještě chvíli na sebe ječeli, pak se Vanda hlasitě rozeštkala.

„Celý život v pytli,“ bědovala. „Jasně se ukázalo, žes se mnou nikdy neměl v úmyslu žít. A Honza? Co myslíš, že udělá? Vsaď se, že Bára zrovna teď žhaví telefon a pěkně za tepla mu to volá. Znáš ho. Víš, jak zareaguje! Jestli mě nezabije, tak mi určitě aspoň zabalí kufry! A co Dita s Tomášem? Panebože, jestli je proti mně poštve, tak se zabiju. Přísahám, že jo!“

„Vando, neblbni,“ učinil Karel první pokus ji uklidnit.

„Kdybys mě aspoň do tohohle idiotského kvartýru netahal!“ zavřeštěla Vanda nelogicky namísto uklidnění.

„Počkej,“ zvedl Karel hlas. „Přestaň se rozčilovat. Teď potřebujeme chladnou hlavu. A neboj, vyřešíme to.“

Tvářil se chlapácky, ale uvnitř se cítil jako pouhopouhý uzlíček nervů. Tohle se tedy za žádnou cenu stát nemělo. Takový trapas… nechat se nachytat v té nejvýmluvnější pozici na světě ženou, o které není ani zdaleka přesvědčený, že její úloha v jeho životě skončila! Měl ji rád, sakra! Obě měl rád. Každou jinak, ale obě stejně. Nebyl jako Vanda. Přepínací. Ačkoliv dobře věděl, že Vanda celý rok udržuje svého muže v jakés takés víře, že jejich manželství je funkční, včetně toho, že se s ním občas se sebezapřením vyspí, zároveň mu bylo jasné, že citově patří na sto procent k němu. Jenže jeho city byly spravedlivě rozděleny mezi obě dvě. Pokud by jim měl přidělit procenta podle důležitosti ve svém životě, bylo by to přesně padesát na padesát. No, možná pětačtyřicet pro Báru a pětapadesát pro Vandu, ale i to jen proto, že Vanda byla zkrátka méně okoukaná. A také možná proto, že s ní nemusel řešit každodenní problémy. Tedy až doposud nemusel…

Teprve nyní, dodatečně, Karel zezelenal a vzápětí začal shánět své svršky poházené po okolí postele.

„Ty jdeš pryč? Teďka jdeš pryč?“ žasla Vanda bez dechu.

„Jdu za Bárou,“ pronesl věcně. „Za prvé ji přesvědčím, aby nic neříkala Honzovi, že to s ním probereš raději sama. Pokud už teda není pozdě. A za druhé…“ Bezradně se odmlčel.

„Za druhé to s ní zkusíš vyžehlit,“ doplnila Vanda trpce. „Protože jsi od ní ve skutečnosti nikdy odejít nechtěl a mě jsi měl jako pohodlnou bokovku.“

Karel se vrátil k posteli a položil jí ruku na rameno.

„Dobře víš, že to tak není, Vando. Nebo si opravdu myslíš, že jsem bezcharakterní lump, který matce od rodiny lehkomyslně naslibuje hory doly a pak ji v tom nechá samotnou? Neboj, Vandi, nenechám. Kdyby už pro nic jiného,“ ušklíbl se, „tak už jen proto, že nám teď stejně nic jiného nezbývá. Protože i kdybych nakrásně chtěl, tak tohle Bára prostě nepřekousne.“

„Otázka zní, jestli nakrásně chceš, nebo ne,“ prohodila Vanda.

Karel váhal pouhý zlomek vteřiny, a tak byla jeho nejistota téměř nepostřehnutelná.

„Samozřejmě že nechci,“ vyhrkl poté přesvědčivě. „Už to snad spolu táhneme dost dlouho na to, abys mi mohla věřit, ne?“

—

O tomhle fenoménu četla Bára už v několika biografiích známých herců. Dokážou prý rozverně poskakovat po jevišti a bavit stovky diváků i přesto, že se jim třeba právě probírá dáseň po vytrženém zubu nebo jim před dvěma hodinami mrtvice skolila oba dědečky a nejoblíbenějšího strýce k tomu. Ostatně sama si to už jednou ověřila také, když nechtěla, aby její těžká chřipka byla důvodem k odvolání vystoupení. Jenom netušila, že tahle schopnost není dána jen účinkujícím na jevišti, ale že jí může disponovat obyčejná vysokoškolská kantorka tváří v tvář dvaceti prvákům, kteří se přišli pocvičit v úlohách z pravděpodobnosti. Později si nedokázala průběh výuky vybavit nijak přesněji, byla si však téměř jistá, že ji z lavic nestíhaly žádné udivené pohledy. Tudíž se dalo předpokládat, že studenti vyhodnotili svou dvouhodinovku jako zcela standardní. Dokonce se zasmáli jedné Bářině poznámce adresované jejich spolužákovi, který hrdě a hlasitě zveřejnil výsledek svého výpočtu, jímž bylo číslo jedna celá pět.

„Vzhledem k tomu, že pravděpodobnost jevu jistého je jedna celá nula, nazvala bych váš výsledek supertutovkou,“ prohodila mile. „A to už je co říct, protože pravděpodobnost, že s těmihle znalostmi vylítnete ze zkoušky, bych si netroufla tipnout vyšší než jedna celá dva.“

Dvouhodinovka skončila a ona nyní seděla ve svém kamrlíku už zase šokovaná a neschopná uvěřit tomu, co na vlastní oči viděla dnes po poledni. Byl to jen sen. Hrozná noční můra, z níž se určitě co nevidět probudí. Takové věci se stávají ve filmech a v knížkách, ale nikdy ne v jejím životě. Ten je poklidný, spořádaný a navýsost spokojený.

„Hledal vás tu váš muž,“ zvěstoval jí před chvílí za dveřmi její pracovny kolega. „Asi před čtvrthodinou. Prý se ještě staví.“

Na stole se rozezněl mobil. Už poněkolikáté. A na displeji opět svítilo slovo „miláČeK“. Něžné slovo, do něhož vpašovala iniciály toho, komu až dodneška bezvýhradně důvěřovala…

Nemohla to vydržet. A teprve poté, co zvonění utnula, si uvědomila, jaké chyby se dopustila. Došlo jí, že přerušením zvonění dala volajícímu najevo, že už se nachází poblíž mobilu. Však také netrvalo ani tři minuty a ťukal na její dveře. Rozklepala se.

„Nechoď sem,“ obrátila se k němu, sotva vstoupil. „Nechci tě vidět. Nechci s tebou mluvit. Chci, abys mi zmizel z očí. Hned! Teď!“

Karel se nerozhodně zastavil.

„Báro, promiň,“ pronesl. „Ale bezpodmínečně si musíme promluvit.“

„Už není o čem,“ vyštěkla. Vůbec se na něj nedokázala podívat. Sice hleděla tím směrem, odkud přicházel jeho hlas, ale urputně stáčela oči ke stěně a neustále dokola rejdila pohledem po puklince v omítce ve tvaru písmene ypsilon. A ze všech sil se snažila nerozbrečet. V žádném případě mu nesmí dát najevo, jak strašně ji ranil. Beztoho by mu to bylo jedno. Dávno už ji nechce. Víc než rok bývá v její přítomnosti duchem u jiné ženy a v souvislosti se svou zákonitou manželkou myslí jen na jediné: jak se jí, proboha, s co nejmenším rozruchem zbavit.

Před Bářiným vnitřním zrakem se znovu vynořila scénka, jejíž nedobrovolnou svědkyní se stala. Proč jen si za těmi dveřmi nepřipustila možnost, že by se mohlo v ložnici odehrávat něco nekalého? Nemusela by si nyní stále dokola promítat ta dvě těla spěchající za zcela zřejmým cílem, neměla by před sebou tak hmatatelný obrázek celé své tragédie, nýbrž jen jakousi nezřetelnou špinavou šmouhu stvořenou vlastní nepříliš bujnou fantazií, kterou by lehce zatlačila kamsi do tmavých hlubin svého vědomí.

„Prosím tě, buď rozumná,“ nabádal ji Karel. „Dobře víš, že celý problém nezmizí ze světa, když o něm nebudeme mluvit.“

„Běž pryč,“ hlesla Bára.

Karel se s povzdechem opřel o dveře. Kdyby si troufla pohlédnout mu do tváře, musela by se zadostiučiněním konstatovat, že víc vyvedeného z míry jej ještě nikdy neviděla. Jenže ona se na něj dívat odmítala. Ani nemohla. Tedy pokud se nechtěla rozbrečet.

„Prosím tě, řekni mi aspoň jednu věc,“ pokračoval Karel. „Volalas to Honzovi?“

„Aha, tak o to ti jde,“ pochopila Bára. „Chceš vědět, jestli přečkáš dnešek ve zdraví, nebo ne!“

„Chci vědět,“ ohradil se, „jestli se ti povedlo kromě našeho rozbít ještě i bráchovo manželství.“

Nejapnost jeho poznámky jí vyrazila dech. Na chvíli se zapomněla, otočila zrak k němu a několik vteřin mu bez hlesu zírala přímo do obličeje. On si teprve nyní uvědomil, jak jeho slova vyzněla.

„Protože mysli si, co chceš, ale já nic rozbíjet nechci,“ dodal překotně. „Báro,“ pokračoval naléhavě a pokročil k ní, „všecko se nám to nějak vymklo z ruky. Nic takového jsme předem neplánovali. To, co řekla Vanda o tom víc jak roce… to přehnala. Určitě jsme zvažovali i variantu, že to zkusíme spolu, ale jen jako jednu z možných. Protože pro mě to mezi námi dvěma není ukončené, ať už si o tom myslíš cokoliv. Takže prosím tě, ani ty nedělej žádné unáhlené definitivní rozhodnutí. Ne dřív, dokud si o všem v klidu nepromluvíme. Hm,… a jak je to teda s tím Honzou?“

Bára od něj znovu odvrátila zrak. Tohle jediné jej zajímá. Jestli tu špinavou práci za Vandu už náhodou nestihla udělat ona.

Na své židli se otočila zády k němu.

„Běž pryč,“ vyslovila unaveně. „Chci být sama. Nebo přesněji… nechci být s tebou.“

„Dobře,“ promluvil smířlivě. „Počkám, až na obou stranách trochu opadnou emoce. Jenom tě prosím, v ničem se neukvapuj. Jestli jsi o tom ještě s nikým nemluvila, zatím to prosím tě nedělej. Dokud nedohodneme, co dál, je zbytečné rozrušovat další lidi.“

Nervózně přešlápl z nohy na nohu a chvíli hleděl na její záda, z nichž jasně čišela odmítavost. Nepromluvila. Netušil, že i kdyby chtěla, už toho není schopná. V hrdle měla knedlík a z očí se jí kutálely slzy.

Jakmile za sebou zavřel dveře, zhroutila se naplno. Jenže teď už si to může dovolit. Vstala, přistoupila ke dveřím a otočila klíčem v zámku.

O hodinu později ji probralo zvonění mobilu. Dělala mrtvého brouka a telefon ignorovala. Jenže za chvíli se rozezněl znovu. Zaostřila nateklé oči na displej. Panebože, Zora! Úplně na ni zapomněla. V pět měla být u ní, a je skoro půl šesté.

Zmáčkla zelené tlačítko.

„Prosím tě, promiň,“ zamumlala. „Dneska to nejde, nezlob se.“

Zora se okamžitě vyděsila, protože první dvě Bářiny slabiky stačily k tomu, aby z nich dešifrovala, že se kamarádce stalo něco strašného.

„Co se děje, Báro?“ snažila se přimět ji za každou cenu k řeči. „A kde teď jsi?“

„Já… ještě na katedře. Já,…“ zlomil se jí náhle hlas.

„Co se děje?“ křičela na ni Zora naléhavě. „Musíš mi to říct!“

„Karel…“

„Panebože,“ dalo se z onoho jednoho slova uhádnout, že kamarádka zesinala. „Stalo se mu něco?“

„Jo, stalo,“ zaječela náhle Bára. „Něco moc pěkného se mu stalo! Ten idiot se nechal úplně debilně načapat in flagranti! A aby to ještě nestačilo, tak navíc s mojí vlastní švagrovou! A k tomu všemu v našem novém bytě!“

Od Zory to byl heroický výkon během příštích patnácti minut dostat z Báry slib, že se ze své kanceláře nikam nehne, vklouznout do bundy, s polorozvázanými teniskami seběhnout schody, skočit do auta parkujícího před domem a dostat se bez nehody do centra města. Své naštěstí malé vozítko vpašovala příhodně blízko Bářina pracoviště do mezírky, jíž by pohrdl i majitel trochu větší motorky, a v rekordním čase už dusala do schodů univerzitní budovy. Zamčené dveře a za nimi ticho ji nejprve vyděsily. Ale pak cvakl klíč v zámku a Bára ji pustila dovnitř.

V malé místnůstce bylo šero, neboť svítil jen monitor počítače. Ale i přesto bylo vidět, jak dlouhotrvající pláč poznamenal Bářin obličej. A jen co se na ni Zora podívala, začaly se Báře kutálet z očí další slzy.

„Pojď,“ oslovila ji Zora mírně. „Pojedeme ke mně. Jestli chceš, můžeš u mě klidně přespat. Anebo bys radši jela k vašim?“

Bára zavrtěla hlavou. „Copak můžu k našim? Abych se tam potkala s tou...“ Ani se nesnažila hledat ten správný výraz a místo toho jen zkřivila rty. „A všecko je o to horší,“ vypravila ze sebe už zase nepevným hlasem, „že se to týká nejen mě a mého manželství, ale taky rodiny mého bráchy.“

„Brácha už to ví?“ zajímala se Zora.

Bára pokrčila rameny. „Pokud ano, tak ne ode mě. Sakra,“ zaklela, „kdybych věděla, jestli je lepší mu to říct, nebo ho nechat při tom, s jakou skvělou ženuškou to žije, všecko by bylo mnohem jednodušší!“

„Tohle nemusíš řešit hned a neodkladně,“ ujistila ji Zora. „Teď musíš řešit sebe. Co bys chtěla? Do garsonky, nebo ke mně?“

„Do garsonky nechci,“ zareagovala Bára prudce. „Nemůžu. Za žádnou cenu. Absolutně si nedovedu představit, že bych tam měla být pohromadě na dvaceti čtverečních metrech s někým, kdo...“ Nedopověděla, protože se prudce rozplakala.

Zora jí položila ruku na rameno.

„Tak tam zajdu já, sbalím ti věci a pojedeme ke mně. A tam můžeš zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

„Dík, Zoro, máš to u mě,“ vypravila ze sebe Bára. „Já... vůbec nevím, jak bych to jinak řešila. Mohla bych leda tak do hotelu. Vždyť já...“ Chvíli nemohla ani promluvit. Pak dokončila sotva slyšitelně: „Ani do toho našeho bytu bych nemohla. Ne po tom, co se tam dálo...“

„Já vím,“ řekla Zora a vzala ji za ruku. „Pojď, pojedem, už toho všeho máš tak akorát dost.“

Před domem, v němž Bára bydlela, Zora zopakovala svou nabídku, že zajde nahoru sama a sbalí Báře ty nejnutnější věci.

„Není třeba,“ promluvila Bára unaveně. „Měl by být na noční. Začíná mu v šest.“ Pak se ušklíbla. „Ovšem za předpokladu, že mi nelhal i v tomhle. No, ale každopádně, ať už je na noční, nebo třeba v pekle, doma by být neměl. Počkej,“ dodala a vystoupila z auta. Pohlédla nahoru k oknu ve třetím patře. Rovněž Zora se vysoukala ze sedadla řidiče.

„Tma,“ konstatovala Bára krátce. Nahoru šly spolu a Zora pomohla Báře s balením. Bára by nejraději zapakovala kompletně všechno své oblečení, knihy i těch pár malých obrázků, jimiž kdysi zkrášlila ony cizí stěny, jenže všechno pobrat nedokázala. Poté, co napěchovaly dvě velké tašky a ještě asi tři igelitky, Bára si vzpomněla na noční košili pod polštářem rozestlané dvouválendy. Natáhla se pro ni, ale svůj pohyb už nedokončila. Zhroutila se na tu postel v zoufalém pláči. Tohle přece není možné! Ještě dnes ráno se tady probouzela s úsměvem a ačkoliv si přivstala, aby ještě zastihla Karla jdoucího do údajné služby, nikterak ztraceného spánku nelitovala. Přece jej nenechá odejít jen tak, bez polibku na rozloučenou! Vrátil jí ho trochu nedbale, ale ona jej omlouvala svědomitostí, s níž už myslí na nejtěžší případy ze svého oddělení.

Po chvíli ucítila ruku na svém rameni.

„Tohle si vůbec nezaslouží,“ pronesla Zora přesvědčivě a vylovila zpod polštáře Bářinu košili.

—

Vanda seděla v kavárně a lila do sebe už druhý hrníček čaje. Přitom neustále hypnotizovala zrakem mobil, který si položila na stůl hned vedle podšálku. Občas ho nervózně vzala do ruky, rozsvítila displej a zase jej odložila.

Když zazvonil, přesto sebou trhla, jako by to byl ten nejméně očekávaný zvuk.

„Tak co,“ hlesla.

Karlův hlas byl nervózní.

„Nevím, Vando. Vůbec nic. Absolutně se mnou odmítala mluvit a když jsem se jí přímo zeptal, neodpověděla mi.“

„No to je skvělé,“ vydechla Vanda ponuře. „Jak já teď mám jít domů, když nemám nejmenší tušení, co mě tam čeká! Sakra, a cos tam teda tak dlouho dělal, když říkáš, že s tebou nemluvila?“

„Musel jsem na ni hrozně dlouho čekat. Učila.“

„Nemohl jsi ji odvolat?“

„Promiň, to jsem fakt nemohl. To se nedělá, lézt někomu do výuky. Za žádných okolností.“

Vanda se ušklíbla, i když to Karel nemohl vidět.

„To je mi nějakých ohledů. Akorát ke mně jich je trochu poskrovnu.“

„Vandi,“ povzdechl Karel. „Nezhoršuj to ještě. Už tak je to pro nás pro všecky hororová záležitost.“

„Ale řekni mi, co mám teda teďka dělat.“

„Vandi, domů musíš tak jako tak, s tím nic nenaděláme.“

Vanda si podepřela hlavu. Rozstřásly se jí rty.

„Sakra, a zase to já vyžeru nejhůř. Ty už máš aspoň všecko za sebou... Kruci, kdyby mě Honza aspoň mlátil nebo někoho měl! Kdyby byl hnusnej na děcka, tak neřeknu, ale takhle...“

„Vandi, budu ti moc držet palce, víc opravdu nemůžu.“

Vanda si ulevila polohlasným vulgárním výrazem a pak už se s Karlem krátce rozloučila. Chvějící se rukou vyrovnala účet a poté, co se zahalila do kabátu, vyšla do lezavého podzimního podvečera. Nezamířila rovnou domů. Bloumala ulicemi jako školáček, který zmastil písemku a bojí se přijít rodičům na oči. Jenže v jejím případě nehrozí jen ostrá slova a výčitky. Možná také sbalený kufr, a co horšího, odtržení od dětí. Pomyšlení na Tomáše a Ditu ji nakonec přece jen přimělo zamířit k domovu. Cestu, kterou jindy zvládala za patnáct minut, si už beztoho prodloužila o dobrou hodinu.

Sotva vešla do domu, s nadoraz vybičovanou ostražitostí nasála jeho atmosféru. Nevyčetla z ní ani to nejmenší. Letitý, ale nedávno moderně zrekonstruovaný dům, jí dával povýšeně najevo, že pošetilé šarvátky smrtelníků jeho bezmála stoleté stěny jen tak lehce nerozhází. A Hugo ji v hale přivítal stejně jako obvykle. Pokud ji dvounozí obyvatelé už stihli dát do klatby, na tomhle chlupatém a čtyřnohém se to nijak neprojevilo. Bez obvyklé srdečnosti jej mechanicky podrbala v husté srsti a se srdcem až v krku zamířila ke schodišti. Nedošla tam.

„Ahoj, dneska ses nějak zdržela.“

Ve dveřích do obývacího pokoje stála tchýně a na první pohled bylo zjevné, že její projev má trochu daleko do obvyklé nenucenosti. Přesto její poznámka nevyzněla nijak jízlivě. „Děcka už jsou po večeři,“ dodala. „Nemáš nic proti, doufám? Říkaly, žes jim žádné instrukce ohledně večeře nedávala.“

Vanda se snažila zareagovat naprosto přirozeně, ale neměla ponětí, nakolik se jí to zdařilo.

„Jé, díky, to seš hodná. Honza už je doma?“

„Před chvíli přišel, ale večeřet nechtěl. Prý se nají až s tebou. A Vando...“ Máma se na chvíli odmlčela a Vandě náhle vyskočilo srdce až do krku. „Potřebuje s tebou mluvit. Pošlete děcka dolů, ať na to máte klid. Řekla jsem jim už, že si s nima dáme člověče.“

Vanda se rozklepala a náhle ztratila hlas.

„Jo, dobře,“ zasípěla.

Máma se na ni udiveně podívala, ale to už Vanda stoupala po schodišti. Sotva popadala dech. Nahoře zamířila rovnou do dětského pokoje a když se s dětmi vítala, dalo jí spoustu práce nedat najevo svou příšernou nervozitu. Navíc se snažila vypozorovat, zda už někdo proti ní děti nenaočkoval. Naštěstí se zdálo, že ne.

Ve dveřích se objevil Honza.

„Ahoj,“ pronesl a přistoupil k ní. Ztuhle se narovnala od Tomášova sešitu s domácím úkolem a se sklopenýma očima pohlédla na zem u Honzových nohou. Váhavě se sklonil a vlepil jí pusu na tvář. Panebože, proč to dělá? Co si myslí, že tím získá? Snad nečeká, že... Odtáhla se.

„Děcka, šupejte dolů na to člověče,“ prohodil Honza bodře směrem ke svým ratolestem. „Upalujte, než si to babička rozmyslí.“

Jakmile osaměli, přesunuli se do obývacího pokoje.

„Jak ses měla?“ prohodil Honza konverzačně, ale bylo zřejmé, že svou otázku položil jen kvůli tomu, aby nepatrně oddálil to nepříjemné, co měli před sebou. Aniž odpověděla, opět se podivila nad tím, že také jeho otázka postrádá ironii.

„Prosím tě, sedněme si, ano?“ navrhla roztřeseně. „Jsem ráda, že to chceš probrat civilizovaně a v klidu.“

Usadili se na samé krajíčky křesel a nedívali se jeden na druhého. Honza si odkašlal.

„Hm, novinky se v téhle rodině šíří rychle, co?“ prohodil.

Vanda si propletla prsty a zalomila je tak, až jí v nich zapraštělo. V prvním okamžiku si neuvědomila, že Honza tenhle zvuk bytostně nesnáší. Panebože, určitě to považuje za drzou provokaci... Pohlédla na něj a teprve nyní si všimla náplasti na jeho čele. Snad se neporval s Karlem! Vzápětí si uvědomila, že je to nesmysl. Karel by ji určitě telefonicky varoval.

„Tak něco řekni,“ zvedl Honza hlas. „Jen do mě.“

„Co tak asi můžu říkat, Honzo,“ hlesla Vanda. „Stalo se. Nebylo to záměrné a musíme se s tím popasovat jako rozumní dospělí lidi.“

Honza vydechl.

„Já věděl, miláčku, že jsi skvělá ženská. A můžu tě ujistit, že udělám všecko pro to, abych to nějak napravil. Na ty lyže do Francie samozřejmě nepojedu. A taky jsem se rozhodl, že prodám motorku. Celou škodu to sice nepokryje, ale já určitě vymyslím ještě něco dalšího.“

Vanda se zarazila. Jeho slova jí nějak nedávala smysl. Jakou škodu to chce pokrýt? Naznačuje jí snad, že si ji hodlá jakýmsi způsobem koupit, aby od něj neodcházela?

„Prosím tě,“ vydechla, „můžeš mi říct, jak to myslíš? Mám pocit, že ti vůbec nerozumím.“

Honza na ni chvíli nechápavě zíral.

„Mluvím o tom,“ řekl, „že to auto mělo jenom povinné ručení. Říkali jsme si přece, že když už je stejně ojeté, nebudeme mu platit jinou pojistku, nepamatuješ?“

Vanda nechala na chvíli otevřená ústa. „A... auto?“ vypravila z nich posléze.

„Auto,“ řekl Honza udiveně. „Ale... vždyť já myslel, že to víš!“

„Co vím?“

„No že jsem rozflákal naše auto. Počkej, ty to nevíš? Tak cos to se mnou teda chtěla probírat?“

Vanda se nejprve hystericky rozesmála a pak rozbrečela. A protože toho byla plná a protože měla vůbec ve zvyku myslet především na sebe, záhy se postarala o to, aby se dnešek navždy zapsal do knihy Honzova života jako jeho stoprocentně nejčernější den.

2

„Starrrá brrréca, starrrá brrréca!“ opakoval Alfréd stále dokolečka. Při svém řečnickém výkonu popocházel na dřevěném bidýlku sem a tam a občas sám nad sebou uznale pokýval svou chocholatou hlavou.

„Drž zobák, potvoro!“ zaječela paní Veverková a vrhla na něj pohled ráže osmatřicet. Vztekle plácla hadrem o zem a nejraději ze všeho by takhle zaplácla i toho vřeštícího zmetka. Ať jí nikdo netvrdí, že před nikým jiným takhle Alfréd nemluví a že vlastně ani není jasné, kam na ty výrazy chodí! Prý v tomhle domě se taková slova nepoužívají. Jó, jenom jestli. Navenek si hrají na honoraci, ale kdoví, jak to u nich vypadá, když u toho není nikdo cizí!

Paní Veverková sebrala hadr, hodila ho do kbelíku, napřímila se a otřela si ruce o zástěru. Než se pustí do obýváku, udělá si přestávku. Uvaří si kafíčko a ukrojí si kus toho narozeninového dortu, který jí nabídla paní Kalendová.

Za chvíli už stavěla vonící hrnek na pracovní pultík přiléhající ke kuchyňské lince a otvírala velkou vestavěnou lednici. Opatrně vytáhla kruhový tác a sundala z něj hrnec, který plnil funkci poklopu. No jo, krásný dort, dokonce poschoďový. A zbyla ho ještě víc než polovina. To dřív, dokud tady byla ještě paní Vanda s dětmi, by se po něm jenom zaprášilo.

Dlouhým nožem si odměřila štědrý řez a těsně předtím, než zakrojila, ještě nůž o kousíček posunula. No co, tak si dopřeje. Však jí paní Kalendová napsala do vzkazu, ať sní kolik chce.

Naložila si ten olbřímí řez na plochý talíř a poté, co dort uklidila zpět a našla si lžičku, spokojeně se usadila ke své svačince. Do prvního sousta se pustila tak hltavě, až jí zaskočilo. Chvíli se dusila a lapala po dechu tak zoufale, až jí vyhrkly z očí slzy. Honem se napila kávy.

Alfréd ji zpytavě pozoroval, hlavu důležitě nakloněnou na stranu, a poté, co konečně popadla dech, zaskřehotal uštěpačně:

„Větší než obvykle?“

Alfréd totiž miloval slogany z nejrůznějších televizních reklam, na něž měl ze svého výklenku v jídelně docela slušný výhled.

„Tebe já jednou zabiju!“ zavřeštěla ta dobrá žena. Jestli v tomhle domě něco bytostně nesnášela, tak to byl právě tento příšerný pták. Sotva se k němu přiblížila na doslech, už ji častoval vybranými nadávkami, a kdyby jen to! Pokaždé, když uklízela kolem jeho klece, se zájmem přihlížel jejímu počínání a ona vysloveně viděla, jak mu v očkách svítí radostné očekávání. A jen co dokončila pečlivé vytírání, přišla jeho chvíle. Začal zběsile poskakovat sem a tam, popelit se v zrní a slunečnicových slupkách, zkrátka v tom, co měl nastláno na podlážce své klece, a zakrátko už bylo celé jeho okolí pokryto řádným nánosem smetí. Nikdo, zkrátka nikdo jí nenamluví, že ta bestie to nedělá schválně! Jaký pak div, že se občas neudrží a zpraží ho výrazem, který jinak do jejího slovníku rozhodně nepatří?

„Kdo ho učí ta sprostá slova?“ vrtěla paní Kalendová nedávno udiveně hlavou. Paní Veverková odpovídala s nevinným výrazem, že nemá nejmenší tušení. No co, když oni se můžou divit všem těm babám princmetálovým a starým rašplím, tak ona může koneckonců zrovna tak žasnout nad sprostými slovy, ne? Zrovna včera ráno, když se potkaly v kuchyni, paní Kalendové dotčeně referovala, že opeřenec začal používat zbrusu novou nadávku „stará bréca.“

„To není možné,“ zasmála se paní Kalendová. „Takový výraz v téhle domácnosti skutečně nikdo nepoužívá.“

„Myslíte, že si to vymýšlím, nebo co?“ durdila se paní Veverková.

„Ale to ne, samozřejmě,“ uklidňovala ji její zaměstnavatelka. Pak přistoupila ke kleci.

„Co to slyším, Alfréde,“ oslovila papoucha. „To se dělá, urážet dámy v nejlepších letech?“

Opeřenec si s ledovým klidem hověl na svém bidýlku a drze předstíral, že by strašně rád odpověděl, jen kdyby ho někdo konečně naučil mluvit. Paní Kalendová se znovu uchechtla.

„Dejte mu najevo svou intelektuální převahu a nechá vás na pokoji,“ poradila jí nakonec. Hm, intelektuální převahu, a to má udělat jak? Recitovat mu básničky Františka Hrubína, nebo co? Náhodou, na některou by si možná ještě ze školy vzpomněla.

Jinak ovšem byla paní Veverková ráda, že se na ni její zaměstnavatelka už nezlobí. Tenkrát v listopadu ale zuřila strašně a trvalo pak ještě docela dlouho, než se na ni přestala mračit…

Bylo tehdy asi tak kolem desáté, když se v domě objevili ti cizí chlapi v doprovodu paní Vandy. Právě vytírala schodiště do patra, když jí po něm začali dupat.

„Promiňte, paní Veverková,“ omluvila se jí paní Vanda, „dneska vám to tady trochu zašlapeme. Buďte tak hodná a nechte si schody a halu až na potom.“

Uchýlila se tedy k cídění kachlíků v dolní koupelně a s nastraženýma ušima zjišťovala, co se to vůbec děje. Nad hlavou jí zněl rachot a buchot a pak chlapi vlekli ze schodů kusy nábytku.

„Jejda, a copak to?“ nevydržela paní Veverková samou zvědavostí, když se paní Vanda octla poblíž.

„Stěhujeme dětský pokojík,“ objasnila mladá žena. Že je v poslední době v domě dusno, paní Veverková vytušila. Že příčinou jsou manželské problémy mladých Kalendů, se rovněž nedalo přehlédnout. Ale stěhování dětského pokoje, nad tím už zůstával rozum stát.

„Jéžiš, a že paní Kalendová nic neříkala,“ vyjádřila svůj úžas nahlas.

„Sehnala jsem ten odvoz narychlo a ještě jsem jí to nestačila říct,“ objasnila paní Vanda ochotně. Jak mohla tušit, že se tu děje cosi nekalého? Jenže když přišla uklízet příští den, paní Kalendová na ni už číhala mezi dveřmi.

„Paní Veverková, vy jste byla u toho, když ta ženská odstěhovala sakum prásk celý dětský pokoj i s obrázkama a kobercem?“ zeptala se jí nadmíru ostrým hlasem.

Následující důrazná výtka, že měla alespoň zavolat a oznámit, co se v domě děje, připadá paní Veverkové nespravedlivá dodnes. Všechno si přece dirigovala paní Vanda! Jak mohla vědět, že dělá něco nepatřičného? Nikdo jí přece neoznámil, že mladá paní v tomhle domě pozbyla veškerá práva plnohodnotné obyvatelky! Výtky paní Kalendové ji přesto mrzely, zejména když viděla, jak je její zaměstnavatelka zničená. Nešla ten den ani do práce a místo toho obvolávala policii a potom kdejaké právníky. Jenže s únosem nepochodila. Prý jaký únos, když děti jsou u své matky, jejich adresa je známá a otec je může kdykoliv vidět?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Převozníci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.