TÁŇA KUBÁTOVÁ

Smlouva proti lásce

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově třicátou čtvrtou a sedmou elektronickou publikaci v edici POHODKY

Třetí vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-33-6 (epub)

ISBN 978-80-87805-34-3 (mobi)

1

Cestovní kancelář Obzor zavírala v šest, děvčata od přepážky odešla asi ve čtvrt na sedm, jen Anna ještě zůstávala ve své malé kanceláři. Podle ní na tom nebylo nic divného - je majitelkou kanceláře, a tak je jen přirozené, že je zde ráno jako první a odchází poslední. Ostatně, jen co napíše ještě jeden dopis pro agenturu ve Švýcarsku, zabalí to také.

Dalších deset minut se v místnosti, jejíž okno bylo obráceno do dvora, takže sem ruch z ulice doléhal jen tlumeně, ozýval jen lehký klapot kláves osobního počítače. Dopis už byl téměř dokončen, když Annu vyrušilo drnčení telefonu. Podívala se na hodinky. Půl sedmé. Na zákazníka trochu pozdě, na Dášu zase příliš brzy. Její přítelkyně Dáša ji vyhání z kanceláře, až když se v ní zapomene po sedmé hodině.

„Obzor,“ ohlásila se Anna krátce do sluchátka.

„Zemánek, dobrý den, prosím vás, je tam ještě paní Dobešová?“

„U telefonu.“

„Výborně. Paní Dobešová, byla byste tak laskavá a věnovala mi půlhodinku svého času?“

„Známe se?“ sondovala opatrně Anna, která si marně v duchu opakovala jméno Zemánek, aniž by se jí k němu vybavila jakákoliv tvář nebo situace.

„Neznáme, ale potřeboval bych s vámi mluvit.“

Anna se zamračila. Do jejího hlasu se vloudil chladný tón.

„Oč se jedná?“

„Hm,... víte, rád bych to s vámi probral osobně.“

„Jde o obchodní věc ?“

„No,... jak se to vezme. Vlastně... ano, ano, je to obchodní věc.“

„Týká se to mé cestovní kanceláře?“

„No,... to bych zrovna neřekl...“

Anně se hlas toho muže ani celá tahle záležitost nelíbily.

„Mohl byste se, prosím, vyjádřit jasněji, oč vám vlastně jde?“

„Jak bych to řekl...? Jsem pověřen majitelem jedné velké firmy, abych vám nabídl určitý druh... spolupráce.“

„Které firmy?“

„To bych si zatím raději nechal pro sebe. Vysvětlil bych vám v principu, oč se jedná, protože ta věc nezávisí na jménech osob ani firem. Pokud byste se spoluprací nesouhlasila, nebylo by vhodné, abyste znala víc podrobností než je nezbytně nutné.“

Nyní už se Anně ten rozhovor nelíbil ani trochu.

„Nevím, oč jde,“ řekla stroze, „ale ze způsobu, jakým mi tu spolupráci nabízíte, je mi jasné, že to ani vědět nechci.“

„Paní Dobešová, já vás ujišťuju, že se nejedná o nic nezákonného ani pro vás kompromitujícího. Prosím vás, věřte mi to; až budete o té věci znát víc, sama uznáte, že jsem vás na samém začátku nemohl informovat o konkrétní osobě,“ nedal se muž odbýt a mluvil velmi naléhavě.

Anna váhala, zda má bez dalších cavyků položit sluchátko, ale nakonec zvítězila zvědavost.

„Pokud se to netýká mé cestovní kanceláře, tak čeho tedy?“ chtěla vědět.

„Všechno vám vysvětlím, paní Dobešová, když mi dáte možnost,“ ujišťoval ji muž na druhé straně linky. „Hodilo by se vám, kdybych vás navštívil v kanceláři ještě dnes?“

„Ne, to rozhodně ne,“ odmítla Anna nekompromisně. Byla v celé cestovní kanceláři sama a není tak hloupá, aby si sem pozvala podezřelého cizího muže. Ten muž to zřejmě pochopil, když vzápětí navrhl:

„Naproti vám je kavárna. Mohl bych tam být za čtvrt hodiny. Opravdu vás nezdržím dlouho, věřte mi.“

„Dobře,“ kapitulovala Anna. „V sedm tam budu. Jak vás poznám?“

„Budu se k vám hlásit. Zahlédl jsem vás párkrát ve společnosti, vím, jak vypadáte.“

Ukončili hovor a Anna se soustředila na dokončení dopisu. Když byl hotov a vylezl z laserové tiskárny, Anna jej podepsala a odložila do desek. Pohlédla na hodinky. Má ještě čtvrt hodiny času. Narovnala se v otáčecí židli, protáhla si trup a hlasitě vydechla. Zatracená práce! V půl osmé měla s Dášou sraz na aerobiku. Nestihne to, to je jasné. A ještě navíc kvůli podezřelé schůzce s podezřelým chlapem, z níž se beztoho nevyklube nic dobrého. Očekávala, že se nejspíš setká s mužem, který ji viděl kdysi kdesi ve společnosti, a zachtělo se mu seznámit se s ní. Protože při víceméně nezbytných společenských příležitostech zásadně nikomu šanci na seznámení nedala, uchýlil se ten muž zřejmě k fintě a hraje to na obchodní rozhovor. Anna by se téměř vsadila, že až ho uvidí, pozná v něm některého z bezejmenných mužů, kteří se za ní občas táhnou se sklenicí šampaňského a psím pohledem, když se objeví na večírku či vernisáži.

Tyto společenské příležitosti brala Anna daleko víc jako nezbytnou součást své práce než aby je vyhledávala pro zábavu. Dávno zjistila, že obchody se dělají nejen v kanceláři, ale také na večírcích, koktejlech, párty a kdovíjak ještě označovali hostitelé ony večerní sešlosti se šampaňským a kaviárovými chlebíčky na stříbrných tácech.

Anna poodjela s židlí od stolu a vstala. Byla střední výšky, ale její postava připomínala postavu nedospělé dívčiny. Byla útlá a křehká se štíhlými boky, dlouhýma nohama a drobnými ňadry. Ostatně i její obličej působil na první pohled velmi mladě. Měla nepříliš plné, ale hezky vykrojené rty, trochu špičatou bradu s malým dolíčkem uprostřed a oč byl menší její mírně zvednutý nos, o to větší byly chrpově modré oči posazené daleko od sebe a rámované hustými tmavými řasami. Polodlouhé rovné a lesklé hnědé vlasy měla sčesány z hladkého čela a jednoduše sepnuté sponou vzadu na týle do krátkého ohonu. Malé pramínky, jež do ohonu ještě nedorostly, se něžně vlnily kolem čela a malých uší ozdobených prostými zlatými náušnicemi.

S dětským Anniným vzhledem kontrastovalo její oblečení, které bylo vždy střízlivě elegantní a nedovolilo si žádný výstřelek. Tak i dnes měla na sobě Anna šedivý kostýmek se sukní pod kolena a k němu světlounce růžovou halenku strohého střihu s jednoduchým límcem. Na nohou měla lodičky, přestože byl prosinec, neboť v kanceláři bylo teplo a na dvoře parkoval její ojetý fiat, který ji odveze až před dům.

Anna vstoupila do malé koupelny oddělené od kanceláře chodbičkou, rozsvítila světlo nad zrcadlem, navyklými pohyby si přepudrovala nos a rty obkroužila decentní rtěnkou. Uvolnila sponu, přičísla si vlasy a znovu je sepla. Dělala to mechanicky jako každý den před odchodem z kanceláře; nebyla v tom ani špetka snahy vylepšit svůj vzhled pro muže, jenž na ni čekal v kavárně, ať už to byl kdokoliv.

Než si Anna oblékla kabát a vyšla z kanceláře, vytočila ještě číslo k Dáše. Ve sluchátku se ozval hlásek:

„Veselá.“

„Ahoj, Simonko, máš doma maminku? Tady je teta Anna.“

„Jé, ahoj, teto! Mamííí, teta Anna!“ zapískl hlásek, až Anně zalehlo v uchu.

Dáša Annu samozřejmě setřela.

„Sedm hodin, a ty si dáváš obchodní schůzky! To je tento týden podruhé, co jsi odřekla cvičení, ty buchto jedna! Víš, kam se s takovou poděje tvoje fyzička?“

„Do háje zeleného, já vím,“ vyslovila Anna s úsměvem Dášino obvyklé úsloví. „Podívej, Dášo, když nebude jednání trvat dlouho, ještě ti zavolám a jely bychom později. Cvičí se přece až do deseti.“

„Do deseti! Jenže Standa půjčil kazetu s nějakým novým trhákem a chceme si ji večer pustit. Zítra ji musí vrátit. A prý stojí zato,“ protáhla poslední větu škádlivě a trochu provokativně. Mezi Dášou a Standou byl po pěti letech manželství stále bouřlivý vztah. Bouřlivý v občasných hádkách, bouřlivý v následném smiřování a bouřlivý v posteli, čímž se Dáša nijak netajila. Anna dobře věděla, jakého druhu ten nový trhák asi je, a jen se shovívavě pousmála.

„No dobře, tak mi řekni, kdy nejpozději jsi ještě ochotná jet cvičit.“

„Řekněme ve třičtvrtě na osm, abychom v osm začaly.“

„To se snad dá stihnout. Pokusím se. Zatím ahoj.“

—

Doktor Zemánek v kavárně U labutě ještě nikdy nebyl, takže jej příjemně překvapila jak svou útulností, tak i faktem, že polovina stolků byla umístěna v půlkruhových navzájem oddělených boxech. To mu velmi vyhovovalo vzhledem k tomu, že rozhovor s Annou Dobešovou měl být důvěrný. Vybral si jeden prázdný box, usedl čelem ke dveřím a objednal si kávu. Zatímco usilovným mícháním rozpouštěl dva sáčky cukru, jež si s trochou výčitek svědomí do kávy nasypal, vymýšlel strategii, jak začít rozhovor, aby měl alespoň minimální šanci vysvětlit do konce, oč se jedná. Nedělal si příliš velké iluze, že se mu to podaří. Měl o paní Dobešové své informace, které takovým iluzím nedávaly mnoho prostoru. Od jejího rozvodu před pěti lety nevyšťáral žádnou její milostnou epizodu a věděl, že si muže drží hezky od těla. Dovedla se s nimi bavit ve společnosti, ale žádný z nich nikdy nepřekročil práh jejího bytu. Z toho plyne, že buď ji manželství zklamalo tak, že si odmítá cokoliv s kýmkoliv začít, nebo se někde v tichosti schází s nějakým ženatým mužem, který za žádnou cenu nechce riskovat skandál. Jiřímu Zemánkovi se však zdála pravděpodobnější ta první možnost, neboť druhá by jej usvědčovala z neschopnosti; vždyť si zakládal na tom, že má přehled o všem, co se kde ve společnosti šustne, a že mu nic neunikne.

Někdo vstoupil do kavárny a doktor Zemánek vzhlédl. Hned ji poznal, i když ji zahlédl jen asi dvakrát z dálky. Na takovou tvář a takové oči se nezapomíná.

Vyskočil a chvátal ke dveřím.

„Dobrý den, Zemánek,“ představil se bryskně.

„Dobrý den,“ odvětila Anna a ruku mu nepodala. Vedl ji k boxu a pomohl jí z kabátu. Počkal, až si objedná džus, a přitom ji po očku pozoroval. Překvapilo ho, že zblízka vypadá stejně mladě jako při letmém pohledu, neboť dobře věděl, kolik je jí let. Tázavý pohled velkých modrých očí jej, světem protřelého cynika málem přivedl do rozpaků. Odkašlal si.

„Měl bych říci, co jsem zač,“ začal. „Jiří Zemánek, doktor sociologie, nyní redaktor kulturní rubriky Brněnských novin.“

Modré oči se sklopily a ve tváři se zářivě čistou a jemnou pletí se objevil vědoucí výraz: je to tak, jak jsem si myslela. Ctitel z nějakého večírku. Jen se ho slušně zbavit a hajdy do cvičení.

„...Tady ovšem nejsem jako redaktor, ale jako dobrý přítel onoho majitele firmy, o kterém jsem mluvil,“ spěchal s vysvětlením doktor Zemánek. „Je mu devětatřicet, rozvedený, bez závazku, bez charakterových vad a dobře vychovaný.“

„Jak to souvisí s obchodem, který navrhuje naší cestovní kanceláři?“ otázala se Anna podezíravě.

„Je snad přirozené, že chceme vědět něco o osobnosti svého obchodního partnera,“ argumentoval doktor Zemánek, „nehledě na to, že obchod nenavrhujeme cestovní kanceláři, ale vám osobně.“

„Tomu nerozumím,“ odtušila Anna a zavrtěla hlavou.

Oba se na chvíli odmlčeli, když přišel číšník a postavil před Annu sklenku džusu.

„Paní Dobešová, mám o vás informace, že jste spolehlivá charakterní žena, která umí držet slovo. Ostatně, kdybyste taková nebyla, vůbec bych vás nevyhledal.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Proto bych vás chtěl požádat, abyste o našem rozhovoru pomlčela ať už se stran mého návrhu rozhodnete jakkoliv.“

„Nevím, o co jde, ale pokud se nejedná o nic nezákonného, mohu vám slíbit svou mlčenlivost.“

„Výborně. O nic nezákonného se nejedná, jak už jsem vás jednou ujistil. Jedná se o to, že... zkrátka firma mého přítele si stojí velice dobře. Je to člověk podnikavý, ale zároveň férový a získal firmě dobré jméno. Bohužel někdy se stává, že mu některé akce zhatí ta hloupá skutečnost, že nemá manželku. Sama podnikáte, a tak jste se s tím musela už také setkat. Jsou firmy prošpikované psychology, které si své potenciální obchodní partnery prověřují ze všech úhlů a bodují je. Nepořádné zázemí, absence rodiny nebo aspoň stálého partnera, je plno bodů mínus a ztráta kytičky. Řekněte mi, jestli se mýlím, že vás to aspoň jednou muselo potkat také.“

„Ano,...“ připustila Anna váhavě, „ano, jednou se mi to stalo, ale jsou to věci, na kterých firma nestojí ani nepadá.“

„Ale přichází o velké zisky, a to, pochopitelně, tak ctižádostivého člověka, jakým onen muž je, dost štve.“

„Pořád nechápu, jak to souvisí s vámi a s naší schůzkou,“ řekla Anna, přestože ji jedna absurdní domněnka napadla.

„Je to jednoduché,“ potvrdil doktor Zemánek vzápětí tuto absurdní domněnku, „můj přítel se potřebuje oženit.“

„A co mu v tom brání?“ odmítala si Anna připustit, že celou věc správně pochopila.

„Nezná žádnou vhodnou ženu.“

Anna se ironicky usmála.

„Tak vás pověřil, abyste mu nějakou koupil. To si to neumí zařídit sám, ten váš skvělý podnikatel? Prosím vás, co je to vůbec za člověka? Je hrbatý nebo šilhavý nebo podivín, který se s nikým nestýká?“

Doktor Zemánek se hlasitě rozchechtal. „Tohle až mu řeknu, hrozně ho to pobaví!“

„Jsem ráda, že jsem vás pobavila,“ podotkla Anna chladně a pohlédla na hodinky, „ale teď jistě pochopíte, že už jsem měla dávno být někde úplně jinde.“

„Prosím vás, ne, neodcházejte, slíbila jste mi půlhodinu. Dejte mi šanci vám to vysvětlit.“

„Bude to ztráta času, vaše i moje.“

„Prosím vás,“ naléhal doktor Zemánek a dělal na ni oči. „Nechci po vás žádné závazné rozhodnutí, žádám vás jen, abyste vyslechla pár argumentů a teprve pak odsuzovala.“

Anna upila džusu a vzdychla. Celá věc ji vůbec nezajímala a připadala jí naprosto neskutečná, ale nechtěla dělat rozruch v kavárně, a tak zůstala sedět. Mlčela však a přes své dlouhé řasy pozorovala hladinu džusu ve své sklenici.

„Kamarád není žádný chudinka, který by se neuměl seznámit,“ vysvětloval doktor. „Naopak, řekl bych, že ho obletuje tolik žen, až to nás, ostatní chlapy štve. Potíž je v tom, že kteroukoliv z nich by požádal o ruku, každá by chtěla city a vášně.“

„To je snad normální, ne?“

„Jenže on k nim ty city a vášně pociťovat nehodlá.“

„Tak ať si na tu pravou počká.“

„Ale on žádnou pravou nečeká ani nechce. Jedno manželství mu stačilo na to, aby dospěl k přesvědčení, že není oč stát. Ne že by ho tolik poznamenalo, jen se poučil, že romantika je na draka a že se na ní nedá stavět.“

„K tomuto poznatku mu gratuluju,“ pronesla Anna, když se doktor Zemánek odmlčel.

„To myslíte ironicky?“

„Ne. Je to i můj názor.“

„Tak vidíte. Kamarád rozhodně ženy nezavrhuje, to si nemyslete. Umí se s nimi bavit, umí si užívat, ale nepustí si je do srdce, jestli mi rozumíte.“

„Velice dobře.“

„Říkáte to jízlivě.“

„Protože bych si tipla, že s takovou si koleduje o nějakou ne zrovna příjemnou zdravotní komplikaci.“

„Tak v tom případě mi ale vůbec nerozumíte. Proboha, nemyslete si, že s každou spí. Má jednu stálou partnerku a dost.“

„Tak proč si ji nevezme?“

„Jak bych to řekl... prostě,... není dostupná.“

„Tak proč se nerozvede?“ otázala se Anna přímo. Doktor Zemánek se uchechtl.

„Takový zájem zase není na jedné ani na druhé straně, řekl bych. Je také ctižádostivá a nechce přijít o postavení, které má teď. Zkrátka já bych to shrnul. Můj přítel chce ženu, která má úroveň, která se umí chovat a která by ho dobře reprezentovala. Která by si žila svůj život a nechala ho žít jeho život. Jejich vzájemné nároky by se omezily na reprezentaci při společenských příležitostech. Uvažte, paní Dobešová, že taková spolupráce by byla výhodná oboustranně. Samozřejmě, že jako byste byla k dispozici na večírek s jeho obchodními přáteli, byl by k dispozici i on vám na vaše večírky. A pokud máte nějaký vztah, pochopitelně by na vás nepožadoval jeho ukončení, ale pouze nejvyšší možnou diskrétnost.“

Anna mlčela, klopila oči, mírně se usmívala a nevěřícně vrtěla hlavou.

„Co tomu říkáte?“ zajímal se doktor Zemánek.

„Ještě nikdy jsem neslyšela šílenější definici manželství. Můžete mi říci, proč jste usoudil, že bych do toho podniku byla vhodná právě já, a kolik kandidátek ještě máte?“

„Měl jsem pocit, že také nemáte iluze o manželství.“

„To jste uhádl. Právě proto o žádné nestojím.“

„Jenže tohle je ideální šance, jak z manželství vytěžit jen to užitečné a přitom se vyhnout tomu nebezpečnému. Jen to uvažte. Společensky si ohromně pomůžete, protože ten muž je daleko známější než vy a jeho firma je daleko větší a lépe prosperující než vaše cestovní kancelář. A osobně se vás to nijak nedotkne, nijak vás to neomezí. Podnikáte, a proto musíte udržovat společenské kontakty, a přitom nejste chráněná proti tomu, aby po vás kdejaký obejda nevyjel a nezkoušel to na vás. Postavení vdané ženy vás dokonale zaštítí, to mi věřte. A zvlášť postavení ženy mého přítele. Jeho jméno má už dnes ve společnosti zvuk, na to nezapomínejte.“

„To mohu těžko posoudit, když jste mi je nesdělil,“ upozornila ho Anna chladně.

„Zkuste to pochopit, paní Dobešová. Pokud nebudete souhlasit aspoň v principu, nemá smysl vám jeho jméno říkat. Myslíte si, že má zájem na tom, aby se o něm rozneslo, že si takovýmto způsobem shání manželku? Ale věřte mi, že je to skvělý mužský.“

„Takže bych vám měla být vděčná, že jste vyvolil právě mě,“ pronesla Anna opět kousavě. „Když řeknu ano, postoupím do užšího výběru, nebo mám nechat šít svatební šaty rovnou?“

„Když řeknete ano,“ sdělil jí a podíval se jí do očí, „budu vědět, že jste ta nejlepší a ani mě nenapadne hledat jinou.“

„A co váš přítel? Co když se mu nebudu líbit?“

„Vy?!“ zvolal nevěřícně, „zamiluje se do vás!“

„Tím by ovšem porušil smlouvu.“

Doktor Zemánek se rozesmál.

„Nebojte se, určitě mu budete připadat vhodná. Ideální reprezentace. Dejte na mě. Jste opravdu pozoruhodná žena, paní Dobešová. Že vzhledově neodpovídáte jeho ideálu, přece není na závadu. To jste, doufám, pochopila, že byste měla svou vlastní ložnici. Můj přítel má poměrně velký dům, ve kterém žije sám.“

„Naše debata je naprosto absurdní,“ pronesla Anna a znovu se podívala na hodinky. „Vy i váš přítel musíte být šílení. Jedno se vám ale nedá upřít: v ješitnosti vás hned tak někdo netrumfne. Za celou tu dobu, co mě tady přesvědčujete, že mám na to, abych onoho pána patřičně reprezentovala, vás nenapadlo položit si otázku, jestli on má na to, aby reprezentoval mě.“

Anna vstala, otevřela kabelku a položila na stůl pár drobných. Doktor Zemánek vyskočil.

„Ale... snad nechcete odejít? Nedořešili jsme to. A ta věc, co říkáte, mě pochopitelně napadla, ale to je přece otázka dalšího kola. Nejprve musíme dohrát první a dobrat se k tomu, zda byste souhlasila v principu. Pak teprve má smysl rozehrávat další kolo.“

Anna si sundala z věšáku kabát. Nezbylo mu nic jiného než vzít jí ho z ruky a podržet při oblékání. Přitom však nepřestával mluvit:

„Vaše ne neberu definitivně, paní Dobešová. Nechte si všechno projít hlavou a uvidíte, že je to výhodná nabídka i pro vás. Já se vám ozvu. A se svým přítelem vás pochopitelně seznámím. Přesvědčíte se, že ani on by vám ostudu nedělal.“

„Sbohem, pane doktore, nenamáhejte se zbytečně.“

Po těchto slovech Anna odešla.

—

Cestou na dvůr kancelářských budov pro auto znovu kontrolovala čas. Stihne to. Dáše už volat nebude a rovnou pro ni zajede.

Byla ráda, že to stihly. Intenzivní pohyb v tělocvičně způsobil, že se na celou věc začala dívat z nadhledu jako na jednu z nevýznamných událostí, jakých se v jejím životě už přihodila spousta.

Myšlenky na rozhovor v kavárně se k ní vrátily znovu až ve chvíli, kdy odvezla Dášu a sama jela do svého bytu. Odemkla, rozsvítila, vybalila si cvičební trikot a při vší té činnosti si kladla otázku, jestli se opravdu najde žena, která v sobě bude mít takovou míru cynismu, aby na plány pánů Zemánka a Tajemného přistoupila.

Ještě když ulehla do postele, nešel jí celý ten rozhovor z hlavy. Její fantazie dokonce zapracovala tak, že si sama sebe představila v nějaké vile, v níž řídí domácnost, potkává domácího pána, který je podobně malý a obtloustlý a mírně plešatící jako doktor Zemánek a který vyžaduje, aby mu před lidmi sladce říkala: ano, miláčku, ne, miláčku, máš pravdu, miláčku.

Na druhé straně, Anna žije osaměle a jednu věc ví jistě: že nečeká na lásku, že ji nechce, ba dokonce že z ní má hrůzu. Jako samotná žena - podnikatelka má opravdu dost trpkých zkušeností z jednání s mužskými protějšky. Kolikrát jen už jí vzaly veškerou chuť pokračovat dál ve své práci! Přitom však tu práci dělá ráda a nechtěla by se jí vzdát. Párkrát ji už napadlo, jak jiné by to bylo, kdyby za ní, jen zpovzdálí, stál nějaký mužský ochránce. Vždycky však věděla, že to nemůže být, protože ten ochránce by nebyl v dálce, ale byl by pěkně blízko. Nesnesitelně blízko.

Pavda, majitel dobře prosperující firmy údajně dobré pověsti, to by byl pevný štít, ba přímo zeď. Byl by přesně tak vpovzdálí, jak ona to chce, nestál by o ni jako o ženu, ale chránil by ji svým jménem a vlivem. Přímo si vymiňuje, že by v jejich svazku nesměla vyžadovat city nebo intimnosti, a to by bylo pro Annu ideální. Ona se přece citům vyhýbá a intimnosti jí nahánějí hrůzu. Ostatně v dnešní době takový svazek nemusí být na doživotí. A svůj byt by si samozřejmě nechala, aby se měla kam vrátit.

V Anně hrklo. Kam ji to zavedla její fantazie? Vždyť ona už hospodaří v cizí vile u cizího muže! Copak se zbláznila? Nebude na to myslet. Vyspí se z toho a ráno nebude o ničem vědět. Takový nesmysl! A kdoví, co ten Zemánek byl vlastně zač. Jestli vůbec toho podnikatele zná. A kdoví, třeba dokonce mluvil sám za sebe. Anebo ji chce jen někam vylákat.

Trvalo ještě dlouho, než Anna usnula. A v noci se jí vrátila její stará noční můra. Probudila se s křikem a zpocená a bylo jí mizerně.

2

„Pojď dál, kamaráde,“ zvolal Pavel Jirák na prahu své vily, když spatřil doktora Zemánka. Doktor vstoupil, pověsil bundu na věšák v hale a kráčel za inženýrem Jirákem do obývacího pokoje. Bylo s podivem, že natolik nesourodou dvojici může poutat tak pevné přátelství. Inženýr Jirák byl o hlavu vyšší než Zemánek a ačkoliv stejně starý, vypadal nejméně o pět let mladší. Jeho husté černé vlasy bezvadně zastřižené nejen že mu neustupovaly z čela, ale navíc se v nich nenašel jediný šedivý vlásek. Hnědé jiskrné oči, které uměly být chladné a jízlivé, se nyní smály, stejně jako se smála ústa odhalující bezvadně bílé zuby. Jeho pružná postava nezapřela hodiny tenisu a plavání, což se rozhodně nedalo říci o doktorově figuře, jíž vévodilo úctyhodné bříško.

Oba muži se usadili do křesel, ale ještě předtím inženýr Jirák oběma nalil víno.

„Dlouho ses neozval. Jak se má Irena?“ zahájil Pavel Jirák konverzaci.

„Irena se má skvěle jako vždycky, když vypadnu z domu a ona si může pozvat babinec. Mám tě od ní pozdravovat. Stejně tak od Lucky, která tě pořád šíleně miluje.“

Lucka byla Zemánkova patnáctiletá dcera, které už před třemi lety učarovaly Jirákovy uhrančivé oči a nepustilo ji to ještě ani teď, když ji v tanečních obletovalo hejno jejích vrstevníků.

„Díky,“ smál se Jirák, „že taky zdravím. Tak co je nového ve společenském životě našeho města? Zásob mě pár drby, ať jsem v obraze. Ta poslední zakázka mi dala pěkně zabrat. Žil jsem v posledních týdnech jako mnich poustevník. Ani ty ses neozval...“

„Tomu se divíš? Napřed mi dáš nadlidský úkol a pak jsi celý překvapený, že nemám na nic jiného čas.“

„Nadlidský úkol? Za prvé to vůbec nebyl můj úkol. Tu šílenost jsme sice vymysleli spolu, to připouštím, ale netušil jsem, že se doopravdy chopíš iniciativy.“

„A kdo se jí měl chopit, když ty jsi teoreticky tak krásně objasnil, jak by bylo skvělé, formálně se oženit, a pak jsi pro to nehnul ani prstem?“

„Zato ty jsi pořádně hnul celým tělem, jak se mi zdá. A když říkáš, že to byl nadlidský úkol, tak z toho jasně dedukuju, že jsi neuspěl. A já myslel, že by neměl být problém najít vhodnou ženu. To mě žádná nechce?“

„Pavle, ženské jsou hrozné plémě. Nechápu, jak se mi podařilo opatřit si ještě jakžtakž snesitelnou, a mám výčitky svědomí, že jsem další zplodil. Zkrátka potíž je v tom, že tě chtějí až moc. Jakmile slyší o tvých penězích a tvém postavení, stojí o tebe, i když nevědí, o koho jde. Myslím, že by byly ochotné vdát se za vidinu tvých prachů, i kdybys byl to pověstné zvíře z pohádky. No a ty, kterým se zmíním o tvém věku a slušném vzhledu, by ti dokonce odpustily o nějaký ten miliónek méně, protože si to doufají vynahradit jinými radovánkami.“

Pavel se rozesmál. „Ty mluvíš tak, že bys mi málem vzal iluze!“

„Ještě že jich máš tolik,“ škádlil ho přítel.

„To se vážně v celém Brně nenašla jedna rozumná ženská?“

„Jedna se našla, ale ta zase nechce tebe.“

„Co se jí na mně nelíbí?“

„Prostě se jí nelíbí celá ta myšlenka.“

„V tom případě to nebyl správný výběr. Asi čeká od manželství něco víc.“

„O tom pochybuju. Prověřil jsem si ji podrobněji. Pět let rozvedená. Za tu dobu ani jeden vztah.“

„To ještě nic neznamená.“

„Řekl bych, že ano. Po tom, co jsem s ní mluvil, jsem ještě trochu pátral po její minulosti. Ten rozvod nebyl tak úplně běžný. On byl psychopat a hrálo tam roli nějaké ublížení na těle. Asi jí dal pořádně zabrat.“

„V tom případě se možná spíš bojí. Bojí se, že nedodržím dohodu. A má ta žena vůbec úroveň?“

„Má, to mi můžeš věřit.“

„Je hezká?“

„Ale, ale, proč tě to zajímá? To přece vůbec nehraje roli.“

„Nepodceňoval bych to. Kdyby oplývala všemi ctnostmi, ale přitom vypadala jako strašidlo...“

„Jako strašidlo rozhodně nevypadá, o tom tě můžu ujistit. Podle tvých měřítek přitažlivá není, protože není ani blondýnka, ani vnadná, ale podle mých měřítek je na jedničku s hvězdičkou.“

„Kolik je jí?“

„Dvaatřicet.“

„To by bylo přiměřené. Co dělá?“

„Má malou cestovní kancelář. Celkem prosperuje, i když nějak závratné zisky nemá. Vystupování má na úrovni a zná tři jazyky.“

„To zní dobře.“

„Až na to, že tě nechce.“

„Tak ji nějak přesvědč, že si jí opravdu nemíním všímat víc, než bude nezbytně nutné.“

„A poslyš, člověče, nemáš pocit, že jsem té dřiny už odvedl dost? Prokádroval jsem všechny volné samostatné a inteligentní ženské z celého Brna, pečlivě tě ochránil před těmi, co by tě klofly pro prachy nebo pro tvůj šarm a z celého síta ti předložil jednu zlatou rybku. Tak co kdyby ses pro změnu začal namáhat taky trochu sám a tu rybku si už dopekl?“

„Z tvého vyprávění nemám pocit, že by stačilo jen ji dopéct. Pořád mi opakuješ, že mě nechce.“

„Takže právě přišla tvá chvíle dorazit ji tvým šarmem.“

„Dobře víš, že do obchodních věcí nepletu žádný šarm ani nic podobného. Oběma stranám musí být jasná výhodnost podniku, nic jiného. A moje manželství bude čistě obchodní záležitost, o jiném bych ostatně vůbec neuvažoval.“

„V tom případě bych vyzdvihl tvou schopnost obchodního jednání a tvé umění udolat protistranu argumenty. Z nás dvou je tohle tvá silná stránka, ne moje. Kromě toho, když se na to děvče podívám, jaksi mi docházejí logické argumenty.“

„To snad ne!“ rozesmál se Pavel.

„Něco v ní hraje na mou citlivou strunu, jak by řekl básník.“

„No, vidím, že to budu muset opravdu vzít do svých rukou,“ povzdechl Pavel, „já už naštěstí žádné citlivé struny nepěstuju. Tak mi řekni adresu té cestovní kanceláře.“

—

Bylo něco málo po poledni, když inženýr Jirák vstoupil do cestovní kanceláře Obzor. S profesionální zvědavostí si nejprve zvenčí prohlédl nově opravenou budovu, v jejímž přízemí se kancelář nacházela, uvnitř pak zaregistroval ne příliš honosné, ale na pohled příjemné vybavení doplněné množstvím fotografií a plakátů hor a moří. Celkový dojem působil optimisticky, navozoval příjemnou náladu a vzbuzoval chuť některé to krásné místo z fotografií navštívit.

Pult kanceláře byl rozdělen na dvě přepážky, ale jen za jednou seděla úřednice, druhá židle byla volná. Úřednice právě hovořila se zákaznicí příjemně znějícím hlasem, občas se profesionálně usmála a měla velmi kultivované vystupování. Inženýr Jirák zaznamenal první plus: jeho možná budoucí žena si umí vybírat personál. I když to byla mladá dívčina, měla rozhodně šmrnc. Obdivoval její dětské čelo a obrovské oči i malé hbité ruce s nenalakovanými nehty, které listovaly v lejstrech. Když vstala a přistoupila k registračce v rohu místnosti, zaregistroval útlý pas, štíhlé boky a měkkou ladnou chůzi. Vrátila se na svou židli, podala zákaznici nějaké papíry a s úsměvem se s ní rozloučila. Pohlédla těma velkýma modrýma očima na Pavla, který najednou nevěděl, jak začít. Vysvobodil jej telefon.

„Promiňte,“ řekla mu dívka a zvedla sluchátko.

„Obzor,“ ohlásila se.

„Ahoj,“ řekla vzápětí. „Promiň, Dášo, mám tady zákazníka, jsem tu sama, ostatní šli na oběd. Zavolám ti, ahoj.“

Znovu se s profesionálním výrazem otočila k Pavlovi.

„Jaké je vaše přání, prosím?“ zeptala se.

„Já... zbytečně jste ten hovor přerušila. Já jsem jen chtěl mluvit s paní Dobešovou, pokud je přítomna.“

„Já jsem Dobešová. Co pro vás mohu udělat?“ otázala se klidně.

Chvíli trvalo, než se Pavel probral z překvapení.

„Aha,“ podařilo se mu pak říci chladně a lhostejně, „v tom případě bych si s vámi rád promluvil, až budete mít čas. Jmenuji se Pavel Jirák a můj přítel Jiří Zemánek s vámi nedávno mluvil o mém návrhu.“

Velké oči se ještě zvětšily. Pak zamrkaly a posléze jejich pohled ztvrdl.

„Nejsem si jistá, jestli s vámi chci mluvit.“

„Nezdržím vás dlouho. Není třeba to dramatizovat. Do kdy pracujete?“

„Zavíráme v šest, ale...“

„Mohu vás tedy vyzvednout ve čtvrt na sedm? Zašli bychom jen tady naproti do kavárny.“

„Jestli jste mluvil s doktorem Zemánkem, musíte vědět, že je to ztráta času.“

„Tak domluveni?“ ignoroval její poznámku. „Přijdu přesně ve čtvrt.“

Anna se nepřítomně zahleděla na dveře, v nichž zmizel. Inženýr Jirák. Firma Jirák, stavby, opravy, rekonstrukce, vybavil se jí mimoděk slogan z nějaké reklamy a ona nevěřícně zavrtěla hlavou.

—

Přišel přesně. Pomohl jí do kabátu a v kavárně zase z kabátu. Jeden box se stolkem pro dva byl volný. Objednali si colu a džus.

„Zajímaly by mě důvody, pro které jste odmítla můj návrh,“ oslovil Annu inženýr Jirák.

„Jsem zvyklá žít sama a nehodlám na tom nic měnit.“

„To jsem ale ochoten plně akceptovat.“

„Myslela jsem, že chcete, abych u vás bydlela.“

„Samozřejmě, ale měla byste svoji ložnici, svůj pokoj a svou koupelnu. Nemusela byste mi skládat účty proč a kam jdete, stejně jako bych je neskládal já vám. O tom, kdy a kam vás potřebuju do společnosti, bych vás včas informoval, a totéž bych očekával od vás.“

„Večírky obden...“ začala Anna.

„Samozřejmě bychom dohodli, kolik dní v měsíci budu mít nárok vyžadovat vaši společnost a vy moji. Případně jak často nějakou víkendovou akci.“

„A kde budu mít záruku, že budete dohodu dodržovat?“

„K sepsání svatební smlouvy můžete pochopitelně přizvat svého právníka.“

„Chcete snad napsat do svatební smlouvy, že budu mít svou ložnici pro sebe?“

„To pochopitelně napsat nemůžeme. V tom si musíme důvěřovat. Já nevstoupím k vám, vy ke mně.“

Anna se na něj nevěřícně podívala. Ona k němu? Ona že by dobrovolně vstoupila k nějakému muži do ložnice?

„Myslím, že vám doktor Zemánek vysvětlil důvody, proč se chci ženit,“ řekl chladně Pavel Jirák. Anna sklopila oči.

‘Má nejdelší řasy, jaké jsem kdy viděl,’ prolétlo Pavlovi hlavou.

‘A nejkrásnější oči,’ dodal v duchu, když na něj opět pohlédla.

„Ale já mám svou práci a nechci se jí vzdát,“ pokračovala Anna v námitkách.

„Nic takového po vás nechci.“

„A kdo vám povede domácnost?“

„Mám hospodyni, která ke mně dochází. Ta všechno zvládne.“

Anna znovu sklopila oči a napila se džusu.

„A co výdaje na domácnost?“

„Budete přispívat podle svých možností. Pochopitelně to nebude půl napůl, protože já mám neporovnatelně vyšší příjmy. Přesnější vymezení podmínek udělají právníci v návrhu svatební smlouvy.“

Anna se vzpamatovala. Copak se úplně zbláznila? Probírá tady s cizím člověkem chod domácnosti, v níž nikdy nechtěla ani nebude chtít žít.

Rázně upila džusu.

„Naše debata nemá smysl,“ řekla. „Znovu vám opakuji, že si vás vzít nechci a nechci s vámi žít v jednom domě.“

„Smím se zeptat, zda vám v tom brání vyhlídka na jiný sňatek?“

„Ne,“ odvětila Anna krátce.

„Nebrání, nebo se nesmím zeptat?“

„Nemáte právo se mě na cokoliv ptát.“

„A také to v budoucnu hodlám respektovat.“

„V budoucnu?“ Anna nevěřícně zavrtěla hlavou. „My dva se v budoucnu vůbec nepotkáme.“

„Paní Dobešová, vy máte o manželství stále ještě romantické představy, viďte? Jste přesvědčená, že může fungovat jen manželství vzniklé z velké lásky, a já vás děsím svým cynismem, když chci manželství z rozumu nebo spíš výhodný společenský svazek z rozumu, je to tak?“

„Není. Neuvažuji o manželství z žádného důvodu. Zkrátka ho nechci.“

„No vidíte, ale to jste přesně ta pravá společnice pro mě. Já ho také nechci. My dva jsme ideální partneři pro svazek, který splní běžné hloupé společenské konvence, podle kterých člověk neženatý je neplnohodnotný, ale přitom nám nechá všechny naše dosavadní svobody. Uznejte sama, není tohle výhodná smlouva?“

„Pokud by se dodržovala,...“ připustila Anna zdráhavě.

„Když se nedodrží, právníci nás zase rozvedou. Ale pokud jde o mě, byl bych blázen, kdybych ji chtěl porušit. Vždyť je naprosto ideální, nezdá se vám?“

„Pokud by fungovalo všechno tak, jak říkáte,...“

„Na to vám mohu dát své slovo, když mi dáte na oplátku vaše,“ pronesl rázně a napřáhl k ní ruku. Anna se zachvěla a otřesená hleděla na tu štíhlou, ale mužnou dlaň. Schovala ruce do klína.

„Tohle... to je šílenství. Vůbec nemám chuť o něčem podobném uvažovat.“

„Když o tom budete přemýšlet delší dobu, uvidíte, že se vám to nebude zdát tak nesmyslné jako teď.“

„Ne, tomu nevěřím.“

„Ale tím, že mi nedáte definitivní odpověď hned, vůbec nic neriskujete. Domluvme se, že o tom budete pár dní uvažovat. Je to něco, co byste pro mě nemohla udělat?“

„Není, ale já jsem přesvědčena...“

„Slibte mi to.“

Anna kapitulovala.

„Tak dobře,“ vydechla a pokrčila rameny.

„Jste schopná mi dát odpověď do pátku?“

„Ano,... ano, jsem,“ hlesla Anna.

—

Anna si prostě nemohla nechat celou věc pro sebe, protože potřebovala pomoc. Na druhé straně věděla, že pokud jde o mlčenlivost, může se na Dášu stoprocentně spolehnout. Svěřila se jí také z toho důvodu, že věděla, jaké bohaté společenské styky Dáša pěstuje, a že bude schopna jí pomoci odpovědět na některé otázky ohledně inženýra Jiráka. Muselo to být zatraceně rychle, ale Dáša nezklamala. Ve čtvrtek večer Annu navštívila.

„Žádný anděl to není,“ začala Dáša své reference, „ale pokud jde o nějaké temné sklony, tak ty na povrch nevyplavaly. Jako u každého fešného mužského - a to on je - tu máme několik poměrů se ženami, vesměs atraktivními vnadnými blondýnkami, na které má, zdá se, slabost. I jeho žena byla taková. Děti neměli, protože ona nechtěla, což bylo asi hlavním jablkem sváru v manželství, protože on byl kupodivu dost vysazený na rodinný život. Kdo zahnul v manželství první, se neví, v každém případě si dost dlouho žili oba po svém, dokud ona nezatoužila si jednoho toho svého plejboje vzít a nepožádala o rozvod. Rozvedli se civilizovaně a neházeli po sobě žádné trapné intimní historky... promiň, promiň, Ani, nesmíš si ani na okamžik myslet, že na něco narážím...“

Anna, najednou zbledlá jako křída, potřásla hlavou.

„Já vím, já vím, tak pokračuj.“

„Po rozvodu nějaký čas bydlel s jistou herečkou, kupodivu černovláskou, i když s patřičnými parametry, ale když se odstěhovala, vyřizoval si už své milostné avantýry mimo domov. V současné době ty nejutajenější tamtamy špitají něco o ženě jednoho poslance, které je dvaačtyřicet a je to chytrá a vtipná velmi zachovalá blondýna s perfektní postavou. Tamtamy rovněž tvrdí, že citová angažovanost na obou stranách je přiměřená a zřejmě nehrozí vyústit ve skandál. Paní poslancová je velmi ctižádostivá a svého muže podporuje v kariéře, seč jí síly stačí. Jinak je ten tvůj vyvolený ve všech směrech hodnocen víceméně kladně. Oceňuje se na něm jeho inteligence, prozíravost v podnikání, schopnost rychle a správně se rozhodnout, a má pověst vynikajícího architekta. Stavěl pár obecních věcí, ale žádné úplatky v tom kupodivu nefigurovaly, byla to férová soutěž.

Pokud tě zajímají koníčky, tak ze sportu pěstuje tenis a plavání, hudební záliby má velice široké, z klasiků miluje nejvíc Chopina. Objevuje se v divadlech, kamenných i jiných. Je dobrý tanečník a tančí rád. Je zastáncem zdravé výživy, ale nepřehání to. Pokud jde o alkohol, pivo nepije vůbec, tvrdé jen když musí, zato je výborný znalec vína.

Geneticky je vybavený výborně, z matčiny strany mu děda i babička zemřeli po pětaosmdesátce, z otcovy ještě žijí a je jim k devadesáti. Rodiče má na Vysočině, žijí v nějaké vesnici na chalupě, kam se přestěhovali, když odešli do důchodu. Mají v Brně byt, ale pronajali ho. Má jednu sestru, o čtyři roky mladší, která bydlí v Praze. Asi tři roky bydlí v novém domě, který získal tak, že ho koupil rozestavěný a dostavěl. Vzhledem k tomu, že je architekt, a šikovný, exkurze po domě je prý zážitek. Co ještě... jo, neholí se elektrickým strojkem, ale žiletkami.“

Anna seděla na pohovce úplně zkoprnělá.

„Teď mi řekni,“ vzmohla se nakonec na slovo, „kde jsi všechny ty informace vzala. Vždyť tolik toho zjistit dva dny vůbec není v lidských silách.“

„Kdo umí, umí,“ usmála se Dáša s šibalskou skromností. Pak zvážněla.

„Ani, jestli ti do toho můžu mluvit, vezmi si ho. Vezmi si ho, protože to je pro tebe neopakovatelná šance.“

Anna se na Dášu nejistě zahleděla.

„Jaká šance?“

„Že nebudeš sama. Že budeš mít muže, ale žádné závazky. On si bude chodit obšťastňovat paní poslancovou, ale ty z něj budeš mít to, co potřebuješ nejvíc: spolehlivou oporu.“

„Oporu? To ne, Dášo. Oporu na něm nechci, ostatně ta by v naší smlouvě ani zahrnuta nebyla.“

„Dobře,“ připustila Dáša. „Ale ať je to jak chce, myslím si, že strašně potřebuješ změnu ve svém životě, a tohle je přesně ono. Nenásilná změna, která tě nerozhází, ale která ti umožní poznat něco nového.“

—

V pátek volal asi ve čtyři odpoledne.

„Jirák. Dobrý den,“ řekl krátce.

„Dobrý den,“ hlesla Anna se staženým hrdlem.

„Slíbila jste mi na dnešek vaši odpověď.“

„Jistě. Měli... měli bychom si promluvit.“

„Ve čtvrt na sedm v naší kavárně?“ navrhl ihned.

„Ano, dobře,“ pípla Anna a zavěsila. Ještě chvíli pak seděla s pohledem upřeným do prázdna. Za dvě a půl hodiny mu má dát odpověď, a ona ji ještě sama nezná. Včera ji Dáša celý večer přesvědčovala, jak pro ni bude to manželství výhodné a že není důvod, proč by do něj nešla. Ale ona spíš nemohla najít ten rozhodující pádný důvod, proč by do něj jít měla. Uznávala jeho jisté nesporné výhody, ale ty spočívaly ve věcech, které nikdy nebyly v jejím životě na předních místech: zlepšení společenského postavení, lepší hmotné zabezpečení, přepychové bydlení, styk s významnými lidmi, nákladnější dovolená. Dáša ji přesvědčovala, že v tom svazku víc dostane, než dá, ale to všechno záleželo na žebříčku hodnot. Bude muset dát jistý díl své osobní svobody a zúčastňovat se akcí, na něž by sama nikdy nešla, a to bylo, alespoň pro Annu, významné mínus. Také přijde o své absolutní soukromí, které měla, když za sebou zavřela dveře bytu a rozhodla se nebýt pro nikoho doma, nikomu neotvírat a vypnout telefon.

Na druhé straně ji svým způsobem lákala představa, že by mohla poznat něco nového. Poslední roky žila tak zakuklená do svého osamělého světa, že ji ani nenapadlo uvažovat, že by se na tom někdy mohlo něco změnit. Veškerou svou energii vrhla do práce jen proto, aby si nemusela budovat nějaký svůj soukromý život. Bylo jí teprve dvaatřicet a už byla přesvědčená, že se v jejím životě nic podstatného nestane, že bude až do smrti žít sama ve stejném bytě a stýkat se se stejnými lidmi. Vlastně se bála jakékoliv změny, která by mohla znamenat jen další rány a další bolesti, a dávala přednost fádní jistotě před skoky střemhlav do neznáma.

A teď ji nějaký vnitřní hlásek nabádal, aby nebyla tak nemožně zbabělá, aby se konečně probudila ze zimního spánku a dokázala si, že je ještě schopná něco ve svém životě změnit. Nabízí se jí tu šance, kterou už nikdy v životě nepotká, šance nebýt sama, ale přitom se k ničemu nezavázat. To lákavé na nabídce Pavla Jiráka pro ni nebylo bydlení v přepychové vile či plesy v opeře, ale právě ta nezávaznost vztahu, který jí nabízel. Anna viděla před sebou zcela jasné dilema: buď tohle manželství, anebo doživotní samota. Pro ni už třetí možnost není a nikdy nebude. Všechno teď závisí na tom, jestli v sobě najde dostatek odvahy k onomu skoku střemhlav, nebo jestli tradičně zvítězí její strach.

—

Ve čtvrt na sedm vstoupila do kavárny. Inženýr Jirák už tam byl a šel jí vstříc. Podali si ruce a posadili se. Vyčkávavě jí pohlédl do očí.

„Vaše nabídka stále platí, pane inženýre?“ otázala se Anna úředním hlasem.

„Ano, platí.“

„V tom případě jsem ochotna o ní jednat.“

„Znamená to, že přijímáte?“

„Pokud se dohodneme na všech podmínkách.“

„Výborně. Mám opravdu zájem se dohodnout. Jaké jsou tedy vaše podmínky?“

„Chtěla bych naprosto jasně stanovit naše vzájemná práva a povinnosti. Ráda bych, aby ve svatební smlouvě bylo přesně zakotveno právo na určitou část soukromí a závazně dohodnuto, jaké maximální časové nároky smíme mít jeden na druhého. Tím myslím dohodnout se například, kolik večerů v měsíci můžete počítat s mým doprovodem na ples, do divadla a podobně. A také bych požadovala, aby bylo stanoveno, jak dlouho dopředu budeme povinni jeden druhému oznámit, že jej budeme na takovou akci potřebovat.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Pavel a zkoumavě se na Annu podíval, „nejvíc vám záleží na tom, abych neměl právo neomezeně disponovat vaším časem.“

„Ano, přesně. A samozřejmě já vaším zrovna tak.“

„V tom by neměl být problém. Až se sejdeme s právníky, dohodneme to podrobněji. A vaše další podmínky?“

„Stanovit práva a povinnosti v péči o společnou domácnost.“

„Tím myslíte co? Třeba kdo bude mýt nádobí po večeři? Chodí ke mně hospodyně, to jsem vám už říkal.“

„Myslím starost o zahradu, zařizování údržby a podobně.“

„Tohle beru na sebe. Se zahradou mi pomáhá soused přes jedno, ostatní zvládám sám a míním zvládat i nadále. Ale pokud to chcete mít ve smlouvě, budete to tam mít. A dál?“

Anna si zamyšleně položila prst na ústa.

„Já... nevím, dál už mě nic podstatného nenapadá. Budu o tom ještě uvažovat.“

„Nemluvila jste o penězích.“

„O penězích?“ pronesla a nechápavě na něj pohlédla. „Co máte na mysli?“

„Rád bych věděl, jaká je vaše představa ohledně měsíční částky, kterou budete moci disponovat.“

Anna málem údivem zapomněla zavřít ústa.

„Nejsem si jistá, jestli vám rozumím. Já mám svou práci a hodlám u ní zůstat i nadále. Pokud byste byl proti tomu, nemá smysl dál jednat.“

„Proti vaší práci nejsem, to jsem vám řekl už minule. Ale také jsem vám řekl, že naše příjmy jsou nesrovnatelné, takže počítám s tím, že část vašich výdajů budu hradit já.“

Anna se napřímila, jako by ji šlehl bičem.

„Vždycky jsem se slušně uživila sama, tak nevím, proč by to najednou mělo být jinak.“

Pavel se poprvé usmál a pohlédl jí do očí.

„Nechtěl jsem vás urazit, paní Dobešová. Musím se vám přiznat, že jste mě překvapila. Předpokládal jsem, že hlavním důvodem, proč jste přijala mou nabídku, byla její finanční výhodnost. Neočekával jsem, že vaše podmínky se budou týkat času a nikoliv peněz. Jenže uvědomte si, že váš život po mém boku bude daleko nákladnější než na jaký jste byla zvyklá. Proto považuji za nutné vám na něj přispívat přiměřenou částkou.“

„Něco jako měsíční plat za reprezentaci? A čím mám platit za reprezentaci já vám?“ otázala se ostře.

„Ale takhle to přece nemůžete brát!“ zvolal Pavel. „Pokud budeme manželé, musíme mít oba stejné životní podmínky, to je snad pochopitelné. V každém manželství se dá na jednu hromádku co kdo vydělá a pak se to rozdělí stejným dílem. Byla jste přece vdaná, ne?“

„Jenže náš sňatek je čistě obchodní věc, která se uskutečňuje proto, aby z ní obě strany měly výhody. Jaké výhody vám přinese naše manželství, když na ně budete ještě doplácet?“

„Nebudu doplácet, budu výhodně investovat,“ odvětil tvrdě, „věřte mi, že mám spočítáno, že se mi tahle investice do postavení řádně ženatého člověka bohatě vyplatí v podobě kontraktů s těmi, co považují za solidního partnera jen takového podnikatele, který má v pořádku svůj soukromý život. Můžete mi namítnout, že tuto výhodu budete mít také, ale pochybuju, že vaše kontrakty dosáhnou třeba jen desetiny výše těch mých.“

Fakt, že mluvil jako chladný a strohý obchodník, Annu uklidnil a přesvědčil. Sama uznala, že by finančně neutáhla všechny nároky, které na ni bude nové postavení klást, ale potřebovala takovéto ujištění slyšet na vlastní uši, aby neměla pocit, že se tomu muži vlastně prodává.

„Dobře, souhlasím,“ sdělila mu krátce a kývla hlavou, „ale v tom případě určete částku vy, protože vy musíte vědět, kolik jste ochoten do toho podniku investovat.“

„V pořádku, promyslím si to. A teď, když dovolíte, vám řeknu já své podmínky. Přerušte mě, když s něčím nebudete souhlasit. Tak za prvé, budete používat mé příjmení. Za druhé, v přítomnosti třetí osoby se ke mně budete chovat tak, aby nebylo zřejmé, že naše manželství je pouze formální. Za třetí, nebudete nikdy jednat proti zájmům mé firmy. Za čtvrté: v mimomanželských vztazích budete zachovávat nejvyšší možnou diskrétnost a v případě potřeby je zásadně popřete. A za páté vaše trvalé bydliště bude v mém domě. Přespávat jinde budete moci jen v odůvodněných případech, které bychom pak dále upřesnili. Je tu něco, s čím byste nesouhlasila?“ otázal se po krátké odmlce.

„Ne, není, pokud všechna tato pravidla budou platit také pro vás, samozřejmě s výjimkou toho příjmení.“

„Ano, ovšemže budou.“

„V tom případě souhlasím.“

„Výborně,“ pronesl Pavel spokojeně a napřímil se. „Jde nám to skvěle. Jsem přesvědčen, že se dohodneme k oboustranné spokojenosti. Počítám, že zhruba do dvou týdnů by mohl být hotov první návrh svatební smlouvy. Pokud vás během té doby napadne nějaké doplnění, hned mě informujte. Dám vám svůj telefon,“ vzpomněl si, sáhl do kapsy a podal jí vizitku. „Smlouvu vám tak do deseti dnů pošlu, v pátek za čtrnáct dnů vám zavolám a probrali bychom ji spolu. Pokud nebudou námitky, dohodli bychom zároveň datum svatby a ostatní nezbytné věci kolem toho.“

„Dobře, udělám si v pátek čas.“

„Pokud nemáte nic proti, navrhoval bych jako místo jednání svůj dům, abyste zároveň poznala, kde budete bydlet.“

To se však Anně nezamlouvalo. Nikdy nevstoupí sama k člověku, kterého zná tak málo jako tohoto muže.

„Podle mne je to předčasné. Jsem pro neutrální půdu.“

Pavel nediskutoval.

„Jak chcete, můžeme se tedy znovu sejít zde.“

„Ano, to bude nejlepší.“

Pavel na chvíli utkvěl na Anně zamyšleným pohledem.

„Máme ještě něco, co bychom měli probrat?“

„O ničem nevím.“

„Dobře, myslím, že pro dnešek by to stačilo.“

Anna vstala a Pavel se ihned zvedl také. Zaplatili, Pavel jí pomohl do kabátu, podržel jí dveře a venku si podali ruce.

„Tak za čtrnáct dnů, paní Dobešová. Zavolám vám a domluvíme si hodinu.“

Po tomto střízlivém rozloučení odešel směrem ke svému autu a Anna zamířila zpět do cestovní kanceláře. Měla pocit, jako by z ní někdo sňal těžký balvan. Ze setkání s inženýrem Jirákem měla doslova hrůzu, ale všechno proběhlo hladce a věcně, takže si Anna málem přestala uvědomovat, o jak podstatné změně v jejím životě spolu jednají.

—

Když otvírala dveře bytu, slyšela uvnitř zvonit telefon. Běžela rychle k němu.

„Tak co?“ uslyšela zvědavý Dášin hlas.

„No jo,“ pronesla Anna krátce.

„Co jo? Přijalas?“

„Hm.“

„Ale to je báječné! Andulko, udělalas mi ohromnou radost. Gratuluju ti! Vsadím se o co chceš, že nebudeš litovat.“

„Tím si nejsem tak jistá.“

„Ale nesýčkuj zase. A povídej: co ti o sobě řekl, jaký je, přinesl ti kytku?“

„Neblázni, Dášo, byl to čistě obchodní rozhovor. Dojednání podmínek svatební smlouvy. Nic víc.“

Stručně povyprávěla Dáše průběh jejich schůzky.

„A to ani trochu neroztál během vašeho jednání?“ zazněl zklamaně její hlas, „přece na něj aspoň maličko musel zapůsobit tvůj šarm, ne?“

„Můj co?“ protáhla Anna.

„Tvůj šarm, ty troubo. Dobře víš, že ho máš, a pořádnou dávku.“

„Jenže ten pán se nestaral o nějaký můj šarm, stejně jako já se nestarala o jeho. Dášo, máš pravdu, že vypadá velice dobře, ale právě proto ti musí být jasné, že pokud si hledá nevěstu tímto způsobem, tak opravdu jen proto, že chce manželství pouze formálně. Musím se ti přiznat, že mě jeho přístup docela uklidnil.“

„A mě naopak znervóznil. Ani, ty potřebuješ lidské teplo a lidské zacházení a ne psího čumáka.“

„Úplně naopak. Kdyby se choval jenom trošku jinak a snažil se být víc osobní, neseděla bych tam s ním ani pět minut.“

„Ach jo. No tak kdy bude svatba?“

„To dohodneme za dva týdny, až bude hotový návrh svatební smlouvy.“

„Myslíš, že to stihnete ještě do Vánoc?“

„Proboha, to určitě ne, vždyť Vánoce jsou za tři týdny.“

„Ale nebyla bys aspoň už sama.“

„Dášo, já si ho neberu, abych nebyla sama, aspoň ne v tom smyslu, jak to myslíš ty. Já si ho beru právě proto, že s ním budu moci zůstat sama.“

„Teda Ani, já teď nevím jestli jsem ti neporadila blbě. Tohle se mi nezdá. Mám pocit, že když se vdáš takhle, tak někde něco jiného hezkého prošvihneš.“

„Poradilas mi výborně a já ti děkuju. Tedy aspoň se to tak jeví na začátku. Opravdu to vidím slibně. Vůbec jsem ho jako žena nezajímala, to bylo poznat. Mluvil se mnou výhradně k věci a neprotahoval schůzku o žádné zbytečnosti.“

„Hm, já mám pocit, jako bychom mluvili o úplně jiném muži, než o kterém jsem ti sháněla informace. Tamten byl pověstný svým sexappealem při jednání s ženami a tenhle je pravý opak.“

„Také jsi mi referovala, že je střízlivý obchodník, což byl právě náš případ.“

„Obchod neobchod, jednou jsi hezká holka a to přece musí na normálního chlapa působit.“

„Za prvé mi příliš fandíš a za druhé jeho úspěchy v podnikání dokazují, že se nenechá v obchodních záležitostech ovlivňovat něčím nepatřičným. Dášo, ber to jako nezvratitelný fakt: tohle nebylo nic jiného než obchodní jednání, a zaplaťpánbůh za to.“

—

Z Pavla Jiráka v ten večer nikdo informace nedoloval. Po návratu domů si v mikrovlnné troubě ohřál jídlo, které mu do lednice připravila paní Horáčková, pak se usadil do křesla v obývacím pokoji a probíral došlou poštu. Na půl hodinky se zabral do čtení návrhu jednoho obchodního kontraktu, pak si pustil lehkou hudbu, opřel si v křesle hlavu a pokoušel se relaxovat. Myšlenky mu zabloudily ke schůzce s Annou Dobešovou. Přestože z ní odešel velmi spokojený, přece jen se tu nacházelo něco, co nebylo tak úplně v pořádku. Přemýšlel, co by to mohlo být, až si nakonec musel přiznat, že to bylo její chování k němu, jež postrádalo sebemenší stopu koketérie, sebemenší známku toho, že v něm vidí muže. Na něco takového nebyl Pavel vůbec zvyklý, a to ani tehdy ne, když šlo o čistě obchodní záležitosti. Přiznával, že on sám v jakémsi sebeobranném reflexu vystupoval velmi studeně a nepřístupně, protože měl obavy, aby jakékoliv vstřícné gesto či projev sympatie nevyvolaly v té ženě dojem, že formálnost jejich manželství nebude zcela nezvratná, ale přitom mu z nějakého nepochopitelného důvodu bylo proti srsti, že ona se k němu chová přesně stejně. Měl by být spokojený, že našel rozumnou ženu, která přesně pochopila, oč mu jde, a svým chováním se tomu přizpůsobila, místo toho však neměl daleko k pocitu zklamání. Byl by zvědav, jak vypadá její úsměv, rád by se dozvěděl něco o jejích zálibách a přátelích, ale její postoj jasně naznačoval, že tohle jsou věci, do nichž mu nic není, leda snad až definitivně domluví datum sňatku.

Po několika minutách Pavel rázně vstal. Této nevýznamné záležitosti už věnoval času až příliš. Vzal do ruky sklenici minerálky, zhasl v pokoji a šel do své pracovny, kde na něj na rýsovacím prkně čekal rozpracovaný projekt rodinného domu.

3

O deset dní později seděla Anna v malé ložničce svého dvoupokojového bytu na rozestlané válendě, záda podepřená polštářem, na sobě krepovou noční košili, na stolku u ruky hrnek bylinkového čaje, a soustředěně studovala svazek lejster, který měla položený na pokrývce před sebou. Jak je tak četla, musela v duchu uznat, že právníci, kteří tuhle svatební smlouvu sestavovali, odvedli svou práci dokonale. Ve smlouvě se myslelo úplně na všechno. Přesně bylo stanoveno, které části domu se budou užívat společně a které má kdo výhradně pro sebe. Všechna práva a povinnosti společného hospodaření. Řešilo se v ní, kdo bude vlastníkem movitých i nemovitých věcí, které jeden nebo druhý během manželství zakoupí. Dokonce se stanovilo, jaké postavení a nároky bude mít případný potomek z mimomanželského vztahu, kterého by jeden nebo druhý přivedl do společné domácnosti. Bylo definováno, jak často si může partner nárokovat čas toho druhého, jak dlouho dopředu to musí oznámit, a které vybrané dny není povinen akceptovat.

Anna to všechno četla velmi pozorně a s tužkou v ruce, občas nějaký řádek podtrhla nebo napsala na okraj poznámku.

Možná to bylo absurdní, ale Annu tahle strohá právnická řeč uklidňovala. V této oblasti byla doma. Precizně formulované dohody, v nichž nesměla být sebemenší skulinka. Ani slovo o dojmech a pocitech, a to jí velmi vyhovovalo. Dojmů a pocitů se bála, právnických formulací ne.

V minulých dnech se Anna i přesto, že v cestovní kanceláři měli plné ruce práce se zařizováním zimních lyžařských zájezdů, nad svým rozhodnutím vdát se za inženýra Jiráka často zamýšlela. Byly okamžiky, kdy v jedné ruce držela Jirákovu navštívenku, ve druhé telefonní sluchátko a užuž se chystala vytočit jeho číslo a oznámit mu, že s konečnou platností ruší jejich předběžnou dohodu. Večer často nemohla usnout a v hlavě se jí honily představy, jak asi bude vypadat její nový život, pokud se rozhodne opravdu se do něj vrhnout. Z toho všeho, co ji na něm lekalo, bylo nejvýraznější pomyšlení na to, že bude bydlet v domě sama s mužem, o němž toho ví žalostně málo a jemuž bude vlastně vydána napospas. Někdy byly její představy tak živé, že se opět rozhodovala zavolat mu hned zítra ráno, že si ho nevezme.

Ráno se probouzela odvážnější a definitivní odmítnutí odkládala na později, po dalším důkladném zvážení.

Nyní, s návrhem svatební smlouvy v ruce, a tedy s hmatatelným důkazem toho, že se jí celá ta absurdní záležitost nezdá, se cítila Anna zaskočená. Uvědomila si, že zašla příliš daleko, že se celá věc už rozjela a že právník inženýra Jiráka i on sám museli strávit mnoho hodin, aby sestavili smlouvu v takové podobě, v jaké ji ona nyní vidí před sebou. Bylo jí jasné, že kdyby teď couvla, má inženýr Jirák plné právo ji považovat za neseriózní. Přesto nebylo nic, co by v této chvíli udělala s větší chutí.

Nicméně když se s ním v kavárně U labutě znovu sešla, tvářila se sebejistě a věcně s ním projednávala bod po bodu. Papíry si rozložili na kavárenském stolku, sklenice s džusem odsunuli na samý kraj a soustředěně pracovali. Vzhledem k tomu, že většina Anniných poznámek se týkala spíše stylistických nepřesností, šlo jim jednání hladce jako po másle. Neuplynula ani hodina a už odkládali tužky. Pavel Jirák vypadal velmi spokojeně. Jeho tmavě hnědé oči spočinuly na Anně přátelským pohledem.

„Udělali jsme kus práce, paní Dobešová,“ pochvaloval si. „Myslím, že si za to zasloužíme něco lepšího než džus. Co byste řekla dvěma deci vína u mě doma? Auto nechte tady, zavolám vám na cestu domů taxíka.“

Anna kradmo pohlédla na hodinky.

„Nezlobte se, ale já ještě dnes večer něco mám. Nemohu se už dlouho zdržet.“

„Zbývá nám ale domluvit organizační záležitosti.“

„Čtvrthodinu si ještě dovolit mohu.“

„Jste pořád tak zaneprázdněná?“

„Dost, ale v rozsahu daném smlouvou si pro vás čas najdu, buďte bez obav. Ostatně, odhaduju, že ani vy si na nadbytek volného času stěžovat nemůžete.“

„To tedy máte pravdu. Ale na společnost hezké ženy si jej najdu vždycky.“

„Mám za to, že naše smlouva nevyžaduje lichocení, pane inženýre,“ odtušila chladně.

Pavel po ní blýskl pobaveným pohledem. Uvažoval, jestli je skutečně tak studená, jak se snaží vypadat, nebo zda svým postojem pouze maskuje nejistotu a obavy.

„Dobře, přejděme k věci,“ kývl. „Takže datum sňatku. Navrhuji půlku ledna, obvyklý den, tedy sobotu.“

Zvedl hlavu a čekal na Annin souhlas.

Anna jen krátce kývla.

„S kolika hosty z vaší strany počítáte?“

Zatvářila se trochu překvapeně.

„Nepředpokládala jsem nějaké hosty. Myslela jsem, že obřad bude co nejjednodušší, jen s nezbytnými dvěma svědky. Jedná se přece o formalitu.“

„S tím nemohu souhlasit. Manželství bude formální uvnitř, ale navenek musí být co nejvíc vidět, aby splňovalo své poslání. Co je vhodnějšího k prezentaci našeho manželství než právě svatební obřad? Samozřejmě si nepředstavuji nic křiklavého, žádnou pouťovou atrakci, ale přece jen svatbu se vším všudy. Radnice, fotograf, hostina, příbuzní a známí a tak dále. Hodlám pozvat rodiče, babičku s dědou, sestru se švagrem a Zemánkovy. Přibližně stejný počet osob očekávám z vaší strany.“

„Možná by přijeli strýc s tetou,“ připustila Anna po chvíli váhavě. „Kamarádka s manželem si snad dají také říci. Ale dál... už mě nikdo nenapadá. Teta z Jihlavy už je stará a s bratranci a sestřenicemi jsem se neviděla léta.“

„A co vaši rodiče?“ otázal se opatrně.

Anna sklopila oči a zavrtěla hlavou.

„Už je nemám,“ hlesla sotva slyšitelně.

„A sourozenci?“

„Jsem sama.“

Pavel Jirák se na Annu zkoumavě podíval. Teď narazil na citlivé místo. V té chvíli mu už Anna nepřipadala chladná a strohá, ale zdála se mu najednou být velmi nejistá a zranitelná. Seděla před ním způsobně vzpřímená, oči jí zakrývala jemná víčka s hustými řasami jako u mrkací panny a on by dal nevímco za to, kdyby si mohl přečíst, jaké myšlenky a vzpomínky právě běhají za jejím čelem.

„Paní Dobešová,“ oslovil ji po chvíli, „je mi jasné, že jsem pro vás cizí člověk a že mi do vašeho soukromí nic není, ale pokud máme být manželé, přece jen si budeme muset vzájemně říci základní informace o svém životopise, o svých příbuzných, o přátelích a zálibách. Vím, že dnes nemáte čas a za pár dní jsou Vánoce, ale někdy hned zkraje ledna bychom se měli sejít a trochu si popovídat i o osobních věcech. Samozřejmě jen do té míry, nakolik je to v našem případě zapotřebí. Souhlasíte se mnou?“

„Ano,“ hlesla Anna váhavě. I když uznávala jeho argumenty, přece jen jí bylo proti srsti, že by měla s někým natolik cizím jako je inženýr Jirák probírat svoje soukromí. To má z toho, že souhlasila s tím jeho bláznivým nápadem. Nejraději by si za to nyní střelila pár facek.

„Tak, a teď další věc, a sice svatební oznámení,“ vrátil se Pavel k věcnému tónu. Sáhl vedle sebe pro svůj kufřík, uložil do něj návrh svatební smlouvy a místo něj vytáhl několik přeložených tvrdých papírů. Rozložil je před Annu a ona viděla, že se jedná o náčrty svatebních oznámení. S probuzeným zájmem je vzala do ruky a jeden po druhém probírala. Výtvarně byly na velmi dobré úrovni, to Anna poznala hned. Sama kreslit nedovedla, ale výtvarné umění milovala a dobře se v něm uměla orientovat.

„Ty jsou hezké,“ užasla a zvedla k Pavlovi oči. „Kdo vám je dělal?“

„Ty jsem dělal sám.“

„Vážně? Vypadají výborně. Netušila jsem, že kreslíte.“

„Vždyť vám říkám, že toho o sobě víme žalostně málo. Jsem architekt, takže mám ke kreslení dost blízko.“

„Jestli po mně chcete, abych jedno z nich vybrala, dáváte mi pěkně těžký úkol,“ usmála se.

„Ale víc jich použít nemůžeme,“ upozornil ji žertovně.

„Které se nejvíc líbí vám?“

„Přinesl jsem jenom ty návrhy, které jsem považoval za nejlepší. Z nich už musíte vybrat sama.“

Anna znovu sklopila oči ke kartičkám a soustředěně je překládala z ruky do ruky. Nakonec jednu odložila nabok.

„Když to musí být, tak tohle.“

„Dobře,“ pronesl Pavel a vložil vybranou kartičku do kufříku stranou od ostatních, „teď se pokuste odhadnout, kolik jich budete potřebovat.“

„Řekla bych, že ne víc než třicet.“

Potom narazili na otázku oblečení, fotografování, svatební hostiny. Čtvrthodina dávno uplynula a oni ještě nebyli hotovi. Pavel se podíval na hodinky.

„Jestli vás zdržuju, tak pro dnešek skončíme a budeme pokračovat jindy,“ navrhl.

„Bude lepší to dokončit, snad už to nepotrvá dlouho. Nejsem domluvená na přesnou hodinu.“

Pravda byla ovšem taková, že Anna neměla domluveno nic a jen se bála přijmout pozvání do jeho domu. Proto si vymyslela, že ještě dnes něco má.

Otevřeli otázku snubních prstýnků. Pavel trval na tom, že je to věc ženicha, a nakonec ji přesvědčil. Ještě více ji však šokoval, když se zmínil o svatební cestě.

„Svatební cestu ne, to přece nejde,“ odmítala Anna.

„Paní Dobešová, pochopte, že v našem postavení prostě nemůžeme nikam nejet,“ přesvědčoval ji. „Určitě se od nás bude očekávat nejméně Havaj. Tou bych nějak příliš nadšený nebyl, ale mám pro vás návrh, který by mohl být podle mě docela přijatelný. Ovšem za předpokladu, že lyžujete,“ dodal a tázavě na ni pohlédl.

„No, ano, ale...,“ hlesla Anna a zamračila se.

„Před dvěma lety jsem byl pár dní na lyžích v Chamonix. Bylo tam moc krásně a ten hotel, ve kterém jsme bydleli, byl na velice dobré úrovni. Takže navrhuju na týden tam zajet. Mohla by to být pro nás oba příjemná zimní dovolená, nic víc a nic míň. Nikdo nás tam nebude znát, a proto nebudeme nuceni chovat se k sobě jako bychom si byli kdovíjak blízcí, na druhé straně budeme mít příležitost trochu si na sebe zvyknout, abychom pak po návratu působili jako manželé věrohodně.“

Anna musela uznat, že to zní logicky, což však neznamenalo, že se jí to líbí. Stále se mračila.

„Můžete mi říci, co vám na tom vadí?“ dorážel Pavel.

„Jak bychom bydleli?“

Pavel se usmál.

„Samozřejmě každý ve svém pokoji. Očekávala jste snad něco jiného?“ dodal ironicky.

Anna se začervenala a zavrtěla hlavou. Došly jí argumenty. Pochopila, že když už se dala na vojnu, bude muset tuhle cestu absolvovat. Ne že by se bála bydlet s ním v hotelu, ostatně je to bezpečnější než bydlet s ním sama v jednom domě, bála se spíš toho, kolik času budou mít jeden na druhého a kolik příležitostí se na leccos vyptávat. Cítila se ohrožená jeho předpokládanými dotazy a znovu si spílala za to, že byla ochotná ten nemožný sňatek uzavřít.

„Připadám vám jako společník na dovolenou opravdu tak strašně nepřijatelný?“ útočil na ni a z tónu jeho hlasu bylo jasné, že kdyby řekla ano, jeho by to spíš pobavilo, než aby se jej to dotklo.

„Jenže v lednu je v naší kanceláři nejvíc práce,“ vytáhla Anna největší trumf.

„Já vím, připravuje se letní sezóna. Na podzim se připravuje jarní, v létě zimní a na jaře podzimní. Neříkejte mi, že se vaše cestovní kancelář položí, když tam pět dní nebudete. Co kdybyste třeba dostala chřipku? Také by si museli bez vás poradit.“

„Byla bych na telefonu nebo by se ke mně dalo zajet.“

„Na telefonu můžete být stejně. Do Chamonix vedou docela slušné linky. Jinak mi ale netvrďte, že by něco pět dní nepočkalo.“

Anna vzdychla.

„Vám se prostě se mnou jet nechce,“ konstatoval.

„Tak nějak,“ připustila Anna na půl úst.

„Nemyslete si, že já bych nevěděl o lepší společnici na hory,“ vrátil jí Pavel, „ovšem pro manželství mi nejlépe vyhovujete vy, tak nezbývá nic jiného než jet s vámi. Beru to jako služební cestu, která bude navíc příjemně zpestřena lyžováním. Berte to také tak a uvidíte, že to oba docela dobře přežijeme.“

„V tom případě ale požaduji, abyste až do konce ledna nenárokoval ani hodinu mého času,“ ustoupila Anna.

„S tím souhlasím. Není problém. Takže dohodnuto, ten hotel domluvím. Je tu ještě něco, co bychom měli probrat co nejdřív?“

„O ničem nevím.“

„Dobře, tak už vás nechám jít na tu schůzku.“

Pavel kývl na číšníka a než Anna stačila zareagovat, zaplatil pití za oba. Zvedli se a Pavel jí pomohl do kabátu. Vyšli ven.

„Kdybychom se do Vánoc neviděli, paní Dobešová,“ promluvil poté, co se zastavil u východu z kavárny, „tak vám přeju hezkého Ježíška a v novém roce ať se vám daří ve vaší cestovní kanceláři, no a ať nám klape ta naše dohoda.“

„Taky přeju hezké Vánoce a hlavně hodně zdraví,“ zareagovala Anna s rozpaky ve tváři a podala mu ruku. Pevně ji stiskl a podíval se jí do očí. Usmál se na ni a rozloučil se.

Usmíval se ještě když sedal do auta. Měl dojem, že do Anny Dobešové začíná trochu vidět. Obavy, že je nerudná a chladná, se po dnešním setkání rozplynuly. Několikrát ji přivedl do rozpaků. Její uzavřenost nenaboural, ale tušil za ní spíš nedůvěru a příznak starých ran a bolestí než vrozenou nevlídnost. Opravdu uvěřil, že s Annou pod jednou střechou docela dobře vyjde.

4

Vánoce neměla Anna ráda ani trochu. Znamenaly pro ni období, kdy měla největší příležitost plně si uvědomit svoji samotu. Když se na Štědrý den v podvečer vrátila z cestovní kanceláře, zaparkovala své auto před domem, zamkla je a zamířila ke vchodu, všimla si spousty rozsvícených stromků za okny paneláku a v duchu se přenesla o mnoho let zpátky, do dob, kdy byla ještě dítětem a kdy ji nesmírně vzrušovalo tajemno čišící zpoza zamčených dveří obývacího pokoje. Málem se pokaždé zbláznila nedočkavostí, kdy už přijde večer, snědí rybu, zazvoní zvonek a ona bude moci vběhnout do místnosti ozářené barevnými koulemi na vánočním stromku a dychtivě začít rozbalovat dárky označené lístečky s jejím jménem. Tenkrát brala jako samozřejmost, že jsou s ní její nejbližší, a ani v tu dobu, ani později když dospěla, ji nenapadlo, že by si toho měla nějak vážit. Teprve nyní, když její tvář ozařovala barevná světélka linoucí se z oken nad ní a ona kráčela směrem k prázdnému bytu, dolehla na ni její samota plnou vahou. Jindy ji nevnímala, neustále obklopená lidmi, ať už v kanceláři, na obchodní schůzce, na večírku, ve cvičení nebo v bazénu. Ale dnes si uvědomila, že každý z těch lidí, s nimiž se běžně setkává, někam a k někomu patří, že každého doma někdo čeká a o každého se někdo bojí.

Za tmavými okny Annina bytu nikdo nečekal. Rozsvítila světlo, mechanicky pověsila kabát na věšák v předsíni, zula boty a zamířila na pohovku v obývacím pokoji. Rozhodla se nepouštět televizi, aby jí nic a nikdo nepřipomínal vánoční atmosféru, vzala do ruky rozečtenou knihu a čelila stesku předstíráním, že se dnešek ničím neliší od jiných obyčejných dnů. Místo toho, aby se soustředila na knihu, se však přistihla při úvahách, co asi teď dělají u Dáši, jestli už rozbalili dárky a jestli Simonce svítí očka z té spousty krásných věcí, které dostala pod stromeček. Před Dášou se Anna každoročně tvářila povzneseně, když přišla řeč na Vánoce. Dáša, náchylná k tomu, začít ji litovat pro její osamělost, se ji pokaždé snažila na Štědrý den přilákat k nim. Ale Anna věděla, že tento den je jeden z mála vzácných dnů v roce, kdy se má scházet rodina ve svém nejužším kruhu, do něhož rozhodně nepatří žádná byť sebeopuštěnější kamarádka.

„Prosím tě,“ odbývala tedy Dášu se smíchem, „já jsem ráda, že si jednou trochu odpočinu od toho věčného mumraje, zavřu se na sedm západů, obuju papuče, usadím se na gauč s nohama nahoře a přečtu si knížky, které jsem za posledního půl roku nakoupila a nestačila ani otevřít. Stromečky a podobné sentimentálnosti si klidně mohu odpustit, na to si připadám stejně už poněkud stará.“

Říkala to natolik sugestivně, že přesvědčila nejen Dášu, ale málem i samu sebe. To až nyní, uprostřed Štědrého večera, se k ní připlížil neodbytný stesk. Po chvíli vzpomínání se Anna probrala, potřásla rozhodně hlavou, aby z ní vypudila nežádoucí úvahy, a přečetla pár řádků. Pak jí myšlenky zabloudily pro změnu do její budoucnosti. Ještě stále nemohla uvěřit tomu, že se má za tři týdny vdávat, a hlavně tomu, že se za tři týdny musí stěhovat. V tomto bytě bydlela pět let a nastěhovala se sem krátce po rozvodu, když se vzchopila natolik, že si dala inzerát na výměnu bytu. Nechtěla už žít tam, kde sice s rodiči strávila dětství, ale kde vzpomínky na dětství vytlačila hrůza posledních měsíců. Vzhledem k tomu, že svůj nový byt zařizovala ještě v období, kdy na tom byla psychicky velmi mizerně, nepřinášela jí tato činnost žádné velké uspokojení, a tím pádem získal byt hned na začátku strohou atmosféru. Mnoho se na ní nezměnilo ani v dalších letech, protože se Anna vrhla na podnikání a do bytu se chodila jen vyspat, vykoupat a převléknout. Nedalo se tedy říci, že by ke svému bytu měla přílišný citový vztah, ale přece jen byl jejím zázemím, byl místem, kam se mohla zavřít před celým světem a kde ji nikdo nerušil. A teď se má stěhovat do vily, která, aspoň jak tvrdila Dáša, je velmi hezká, prostorná a nádherně zařízená, ale je Anně naprosto cizí a navíc ji společně s ní bude obývat člověk rovněž jí naprosto cizí.

Annu mimoděk napadla otázka, zda její budoucí muž je teď také tak sám jako ona. Uvažovala, že pokud miluje vdanou ženu, musí na tom být vlastně ještě hůře, protože Annin stesk je neurčitý a netýká se žádné konkrétní žijící osoby, zatímco on si představuje, jak jinak by vypadal tento večer, kdyby jej strávil ve společnosti své milované, jež má jméno i tvář.

Anna si zkoušela představit, jaké by to bylo, kdyby teď oni dva byli spolu v jednom domě. Sešli by se u společné večeře, anebo by si každý zalezl do svých vyhrazených místností? A kdyby se sešli, o čem by spolu mluvili? Měli by si vůbec co říci dva tak naprosto cizí lidé? Nejspíš by jen společensky konverzovali, on duchem u své přítelkyně a ona toužící po něčem, co se už nikdy nemůže vrátit. Možná by jej dokonce pohled na ni rozladil, protože by si na jejím místě představoval někoho úplně jiného, zatímco ji by skličovalo vědomí, že tohle je jediná společnost, na kterou teď bude mít o Vánocích nárok.

Ne, Anna to viděla jasně. Nebyla by žádná společná večeře ani společné posezení. Zavřela by se do toho pokoje, který jí slíbil, a tak, jako si teď hoví s knížkou tady, hověla by si i tam. Nevdává se přece proto, aby nebyla na Štědrý den sama, a on se proto také nežení. Důvody jsou jasně dány a ostatně, žádné jiné by Anna nebyla ochotná akceptovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smlouva proti lásce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.