TÁŇA KUBÁTOVÁ

Nášup

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově třicátou třetí a šestou elektronickou publikaci v edici POHODKY

Druhé vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-31-2 (epub)

ISBN 978-80-87805-32-9 (mobi)

Hříšní

PROLOG

„Mrkni na to, co jsem našel.“

Radka si posunula brýle na špičku nosu a vzhlédla k Filipovi od své rozečtené knížky. Už před chvílí si všimla, jak se Filip usilovně hrabe ve staré krabici, kterou přivlekl z komory. Tvrdil, že musí konečně najít svůj vysokoškolský index, aby mohl jejich staršímu synovi Pavlíkovi ukázat corpus delicti, že tu anatomii udělal na rozdíl od něj skutečně za jedna.

Jenže sešit, který nyní držel v ruce, byl mnohem větší než index. Radka na něj chvíli zírala a pak se zasmála. Nadepsán byl „Deník Radky Hálové, zoufalkyně ztroskotané v díře zvané Jírov na Nový rok 1987“.

Filip si sedl na gauč vedle ní. „Páni,“ řekl. „Tohle vidím prvně. Tak ty sis tenkrát psala deník?“

Radka se zasmála. „Skoro jsem na něj zapomněla.“

„Dáš mi ho přečíst?“ loudil.

„Neblázni, to bych si ho musela napřed sama projít. A pečlivě zcenzurovat.“

Se smíchem natáhl ruku se sešitem tak, aby na něj nedosáhla.

„Žádná cenzura nebude,“ ujistil ji. „Kde mám ty brejle?“

„Sedím ti na nich,“ informovala jej líbezně. „A budu sedět tak dlouho, dokud mi ten pamflet nevydáš.“

„Chceš mi snad naznačit, že jsi mě tehdy líčila tak strašně, že bych měl okamžitě požadovat navrácení svého dárku ke dvaadvacátému výročí naší svatby?“ otázal se mile.

„Chci tím naznačit, že některé intimnosti zůstávají intimní i po dvaceti letech,“ sdělila mu Radka.

„No ne, tys tam popisovala i nějaké naše intimnosti?“ zajímal se živě. „To si obzvlášť rád počtu. A zavzpomínám si na staré časy, kdy jsme byli ještě tak mladí a dychtiví, že nám to nedávalo pokoj v jednom kuse. Na rozdíl od šedivé současnosti,“ dodal s povzdechem.

Radka rozvážně pokývala hlavou. „Jo jo, dnes v noci ta současnost byla tedy obzvlášť šedivá...,“ pronesla s potutelným úsměvem.

Filip se k ní naklonil a ukradl jí jeden rychlý polibek. „Ty brejle, ježibabo,“ připomněl jí.

„Křup,“ řekla Radka. „Jejda, zdá se, že jsem ti je právě rozsedla.“

Filip se rozesmál. Pak nechal ležet sešit na pohovce vedle ní a vrátil se ke krabici se starými písemnostmi.

„Tady je!“ zvolal po chvíli. „Ale ne,“ opravil se, když index otevřel, „tenhle je tvůj. No teda,“ zasmál se nad Radčinou prehistorickou fotografií, „to je ale dojemné koťátko!“

Radka sáhla po sešitě ležícím vedle ní a s rozechvěním jej otevřela. Páni, kdyby tak při nadepisování tohohle deníku tušila, že v tom nevábném Jírově potká své životní štěstí!

Nad svými brýlemi přeostřila znovu na Filipa. Vlasy měl dávno šedivé, ramena se mu trochu hrbila, kolem úst měl několik vrásek, ale jeho oči byly stále stejně živé a ještě i dnes z nich uměly létat svůdné jiskřičky.

Její pohled mu zvedl hlavu.

„Nečti to beze mě,“ zaprosil. „Jen co najdu ten index, půjdu si číst s tebou. Anebo víš co?“ dodal rozhodně a krabici zavřel. „Ten náš mladej beztak zářný tatíčkův vzor ani trochu neocení, tak co já se tu budu hledat s nějakýma vykopávkama.“

Znovu usedl vedle ní.

„Tak mi konečně prozraď, kam jsi mi dala ty brejle,“ zavrčel.

Deník Radky Hálové, zoufalkyně ztroskotané v díře zvané Jírov na Nový rok 1987

Počasí se mi strefilo do nálady přímo perfektně. Lilo jako z konve, zataženo bylo souvisle a já šla v den svých třicátin, druhého ledna do nového zaměstnání. Vůbec mě nepovznášelo, že začal nový rok, nové desetiletí mého života, nová éra mého života a v novém bytě. Nepovznášelo mě vůbec nic. Bylo mi nanic. Doufám, že tak blbejch milníků svýho nanicovatýho života prodělám v budoucnosti co nejmíň.

Jmenuju se Radka Hálová. Pocházím z vesnice, kde jsem žila do šestnácti let, pak mí rodičové zakotvili v okresním městě. Já jsem po gymplu šla na vejšku do Brna a po škole jsem se Brna držela zuby nehty. Pobývala jsem v několika podnájmech, ale za celých šest let jsem si nevydobyla ani ten nejmrňavější kvartýrek.

Pracovala jsem ve výpočetním středisku, napřed u středních počítačů, pak na PC. Dosáhla jsem slušného platu, slušného postavení, slušné pozice mezi kolegy. Do posudku mi určitě napsali „v kolektivu oblíbená“. Práce byla fajn, ale čeho jsem začínala mít pomalu dost, byly čtyři roky scházení s ženatým milencem po vypůjčených bytech.

Na podzim po dovolené se to ve mně všecko provalilo. A spálila jsem všecky mosty.

Teď jsem ve vesnici zvané Jírov, bydlet mě dali do takzvaného „učiteláku“, což je barák s několika byty, kam národní výbor ubytovává kantory místní školy s rodinami, než si našetří na vlastní barák nebo než zase zvednou kotvy. Mám kuchyňku a pokoj, v koupelně karmu, v pokoji wawky. Jinak dva kufry, karimatku a spacák. A ještě u našich kolo, které si časem přivezu.

Práci mám v místním JZD jako programátorka a zároveň vedoucí (a taky jediná pracovnice) právě se ze zárodku rodícího výpočetního střediska.

To středisko se rodilo z takového zárodku, že mi hrůzou vstaly vlasy na hlavě, sotva jsem byla uvedena dovnitř samotným předsedou JZD. Ve velké místnosti totiž na bednách trůnilo zbrusu nové písíčko a kolem něj dva chlapi sekali majzlíkama do zdi. Zaúpěla jsem nahlas a zeptala se, jestli si nikdo nepřečetl doporučení výrobce o nejvyšší přípustné prašnosti, v níž může stroj pobývat.

Ne, nepřečetl.

„Jestli se vám naprášilo do disku, tak si můžete za dvacet tisíc koupit nový,“ pronesla jsem zachmuřeně.

„Dyť se to otře hadrem,“ pravil bohorovně jeden ze zedníků. Předseda měl naštěstí víc rozumu a společnými silami jsme počítač odnesli do kanceláře jeho sekretářky na odkládací stůl.

Sekretářka dostala pokyn sehnat hadr.

„Hadr ne, sežeňte vysavač,“ povídám.

Vykulili na mě oči.

„Skoč ke Slámovým, Boženko,“ řekl pak předseda a určitě si pomyslel něco o tom, že měl ten nástup výpočetní techniky ještě pozastavit, aby to doklepal do důchodu v blaženém poklidu.

Když dorazil vysavač, povysávala jsem vše, co se dalo, pak jsem připojila tiskárnu a začala hledat klíč. To už jsme nebyli v místnosti jen my tři. Vstoupili další dva chlapi a jeden mladý kluk a fascinovaně přihlíželi zajímavému divadlu.

Konečně jsme klíč našli a bedlivě sledována jsem počítač zapla. A když jsem jej slavnostně spustila, ohlásil hned a bez meškání DISC ERROR.

„A je to tady,“ povídám. „Chyba disku.“

Vypnutí a opětné zapnutí jsem zkusila ještě několikrát. A zase a znovu.

Nechtělo se mi novou práci začínat čekáním na nový disk, ale vypadalo to bledě.

Bledě vypadal i předseda.

Vytáhla jsem šňůru ze zdi.

„Zkusím něco, co se dělat nesmí,“ povídám. „Máte tady někdo šroubovák?“

Šroubovák se objevil a já jsem sundala kryt od řídící jednotky. Všichni zvědavě nakoukli dovnitř. Vzala jsem znovu vysavač a vysávala jsem celé útroby té zlobivé mašinky. Pak jsem zacvrnkala prstem do všech desek a kryt zase zavřela.

Nevím, jestli jsem tím něco opravdu spravila nebo stačil počítači ten krátký odpočinek, fakt je, že se rozjel.

‚Úvod dobrej,‘ povídám si v duchu. Protože všichni ti přítomní se na mě podívali jako na světovou kapacitu v oboru výpočetní techniky. Předseda si otřel čelo kapesníkem a pak pravil k přítomným:

„To je naše nová pracovnice, doktorka Hálová.“

Zjistila jsem, že lidí je kolem nás ještě o něco víc než předtím, a brzo mi došlo, že to asi nebude kvůli mně. U předsedy totiž začínal pravidelný pondělní nebo jako dnes novoroční dispečink. Jako vedoucí oddělení jsem na něj byla přizvána a byla jsem zároveň jako první bod programu, protože mě všichni postupně obešli s napřaženou pravicí a představili se mi. Samozřejmě jsem si nezapamatovala ani jedno jméno.

Dispečink trval víc než hodinu a kdyby se na něm mluvilo španělsky, vyšlo by to pro mě asi tak nastejno. Tak jsem aspoň pozorovala přítomné. Chlapi převládali drtivou přesilou. Kromě mě a sekretářky Boženky tam byla už jen jedna starší paní inženýrka a jak jsem vyrozuměla, měla na starosti živočišnou výrobu. Jinak tam byl jeden za rostlinnou, veterinář, šéf dopravy a ty další nevím.

Po poradě si mě tam předseda nechal. Řekl mi, že zatím budeme s počítačem sedět u Boženky v kanceláři, než dodělají tu místnost, co v ní sekali majzlíkem. Že mi vyklidí stůl v rohu, abych neseděla v uličce k jeho kanceláři.

Když mě vyzval, jestli nemám nějaké dotazy, zajímala jsem se, jaký koupili software k tomu počítači, jakou dokumentaci a kolik disket.

No, všechno, co koupili, prý je v bednách v té místnosti, kde se seká. Ach jo. Diskety nepořídili žádné, tak jsem doporučila, že by se měla asi tak stovka koupit, pro začátek.

Pak jsme se šli podívat na ty bedny. Jen jsme vylezli z předsedovny, čekal mě další šok. Dva chlapíci se právě přeochotně snažili přenést počítač na stůl v rohu, který už Boženka stačila uvolnit.

„Ne, stůjte!“ zařvala jsem a vrhla se k nim.

„Panebože, to nemůžete, jen tak s ním hýbat,“ povídám zadýchaně, když oba polekaně ucukli rukama.

„Ale předtím jsme ho taky přenášeli,“ řekli mi udiveně.

„Já vím, ale když už byl jednou puštěný, tak už to nejde. To je jako... jako když dáte na gramofon desku a jehlu do drážky. Když pak ten gramec chcete přenášet, musíte jehlu upevnit, aby tu desku nepoškrábala.“

Poodstoupili, nechali mě mašinu znovu nahodit a zaparkovat hlavičky. Poté jsem ji znovu vypla.

„Tak, a teď můžete.“

Přenesli ji s náležitou úctou a já jsem doufala, že jim ta úcta hodně dlouho vydrží. Pak jsem šla prohrabat bedny. No, družstvo se docela vyznamenalo. Anebo spíš nějaký chytrý dodavatel. Kromě povinného softwaru, který budu muset naštudovat, protože by se nám mohl hodit, jsem našla vše, co jsem požadovala, tedy pár programovacích jazyků včetně příslušné dokumentace. Kromě toho byla přibalená i DBASE trojka, no páni. Dobře, když má družstvo dost peněz, tak co by ne, že?

Byla to docela bašta sednout si k panenskému disku a udělat si adresáře podle svého vlastního uvážení. Přetahováním disket na disk a všemožnými instalacemi jsem strávila zbytek pracovní doby. Kromě toho, co bylo v bedně, jsem nainstalovala z vlastních disket své oblíbené nástroje, také antiviry a spoustu zdrojáků, a konečně jsem byla parádně zabydlená. Ještě nakonec stvořit si dle vlastní chuti AUTOEXEC, aby mě každé ráno mašinka slušně pozdravila, a mohla jsem jít.

Hned v ten první pracovní den jsem objevila jedno drobné úskalí. Totiž že Boženka je strašně zvědavá a ještě víc ukecaná. A vlastně ještě další. Že to v té kanceláři vypadá během dne spíš jako někde na rušném tržišti než v chrámu duševní činnosti.

Pršet nepřestalo, tak jsem šla s deštníkem rovnou do svého přepychového bejváku. Teda, v kanceláři bylo mnohem útulněji. Tady sedím od čtyř hodin na karimatce, opírám se zády o spacák a o zeď, píšu a přitom pokrajuju studený lančmít. Jít navštívit místní samoobsluhu, na to prostě nemám sílu. A stejně už je sedm.

Brečela bych. I když jsem práci nikdy nežrala tak zběsile, jak to dovedou chlapi, momentálně mě drží nad vodou jen myšlenka na to, jak jsem si hezky uspořádala ten počítač a že je celičký jenom můj. A teď asi, abych se neutopila v sebelítosti, vezmu tu příručku, co jsem si hodila v práci do tašky, a oslavím narozeniny studováním databází až do úplného usnutí. Krucifix!

—

Tak středisko máme na světě. Posestává z předsíňky, kde je věšák a skříň, vařič a dřez a z počítačového sálku, kde je můj pracovní stůl, pracovní stůl pro počítač a tiskárnu, odkládací stůl, dvě archivní skříně a knihovnička. Zvelebila jsem to tam, jak se dalo. Pár plakátů a na kusu balicího papíru nalepená má sbírka talismanů z dřívějška, nějaká pééfka, cedulka s namalovanou opicí, krčící se v koutku a u ní nápis: „...A když mě popadne pracovní zápal, sednu si tiše do kouta a počkám, až to přejde.“ A až vespod, asi metr nad zemí se skví cedulka s velkým „POZOR“ a malou větou „právě se nacházíte v poloze, kdy byste mohl být lehce nakopnut do prdele!“

Ta cedulka mi funguje jako třídič lidí. Kdo se narovná a tváří se, že si jí nevšiml, je otipován jako ješitný suchar. Kdo se zasměje, ten je jasnej. A kdo začne hřímat a uplatňovat autoritu řečma o sundání,  ten,... ten je taky jasnej.

Předseda, když to uviděl, tak se zasmál a povídá:

„Á, to znám už ze studentských časů.“

Pakliže jsem si takto zvelebila pracoviště, musím přiznat, že s bydlištěm jsem toho moc nenadělala. Nějak nemám elán nebo co. V práci zůstávám déle nebo do tmy courám po dědině, abych co nejvíc oddálila chvíli, kdy budu muset vstoupit do té nevlídné vybílené haluzny a zasednout do kouta na karimatku. Přitom jsem asi cvok, protože mám na knížce našetřený dostatek peněz na to, abych se zařídila. Kromě toho, že mi na zařízení už přispěli i naši.

Ale já se nějak bojím se sebou bydlet, a tak před sebou radši utíkám. Cokoliv se hraje v místním kině, na to jdu, ať už jsem to viděla, anebo mě to vůbec nezajímá, všecko jedno. Dvakrát týdně chodím cvičit kondičky, o víkendech jezdím pryč, buď k našim nebo courat po světě někde o kus dál, než je Jírov.

Mám naprostou nechuť seznamovat se s novými lidmi mimo okruh pracovní, ani v baráku, ani v družstevní jídelně, ani kdekoli jinde. V jídelně si mě vždycky okupuje ten kluk, co asistoval u počítače hned ten první den, jmenuje se Roman, dál ani nevím jak, je mu asi dvacet a je zblázněný do počítačů, i když si na žádný ještě pořádně nesáhl. Někdy se mi zdá, že možná do obdivu k počítači zahrnuje šmahem i paní programátorku, janek jeden zelená, tak mu budu muset někdy šetrně připomenout náš věkový rozdíl.

Když mě neurve Roman, sedne si ke mně zaručeně inženýr Morávek z rostlinné výroby, důležitý brejlatý mladý muž, který si vzal do hlavy, že ze vší té chásky kolem mám jenom s ním šanci si inteligentně porozprávět. Je asi mého věku, i když povahou asi o sto let starší, a dosud svobodný. Kdybych při tom pálení mostů heroicky vykřikovala, že si vezmu prvního chlapa, který se mi namane, tak věřím tomu, že právě tento člověk by za chvíli taky došel k názoru, že by si mě vzal.

Jenomže já jsem spíš heroicky vykřikla, že už nechci žádného chlapa ani vidět, a i když vím, že kategorická prohlášení se pronášet nikdy nemají, je mi jasné aspoň to, že budu zatraceně vybíravá a náročná.

V baráku už poznám lidi, kteří tam patří, ale bavila jsem se jenom s paní Sedláčkovou, která bydlí hned vedle a která mě informovala o té možnosti chodit do sokolovny cvičit.

Vyčenichala jsem už i místní lidovou knihovnu, kam mě dohnala potřeba čtení něčeho jiného než těch věčných odborných manuálů. Po privátech jsem knížky neměla a shromažďovala jsem je u našich. Jestli se někdy zmůžu na knihovničku, časem si je přivezu. Ale já husa pitomá se pořád chovám, jako kdyby to tady nebylo definitivum, tečka, konec. Jako kdyby pro mě zítra měl někdo přijet, říct mi „Raďulko, tvůj odjezd mi dokázal, že bez tebe nemůžu žít, a tady máš mé potvrzení o rozvodu,“ vysadit si mě na kůň a cválat se mnou vstříc zapadajícímu slunci.

Proto se tady krčím na té pitomé karimatce, proto nemám ještě vybalené ani kufry. Pořád nachystaná k odchodu. Pořád doufám v zázrak.

Velkolepá hrdinka, které došel dech...

—

Posledně jsem se sama nad sebou rozbrečela, když vtom kdosi zazvonil u dveří. A ještě jednou. Rozhodla jsem se, že nejsem doma, ale pak jsem si uvědomila, že v okně je vidět světlo, poutírala jsem si slzy a šla otevřít. Za dveřmi stál vysoký černý chlap. Dostala jsem strach.

Ještě než jsem stačila jakkoli zareagovat, povídá on:

„Dobrý večer, mohl bych si u vás, prosím vás, opsat stav elektroměru a plynoměru?“

To bylo víc než podezřelé, protože na tohle má určitě elektrárna i plynárna každá svého člověka.

„A vy jste z elektrárny, nebo z plynárny?“ vyjela jsem po něm hrdinně.

Zasmál se.

„Ale to ne,“ řekl, „já jsem tady bydlel před vámi. Jmenuju se...,“ (řekl jak, což jsem samozřejmě hned zapomněla, bylo to takové nějaké obyčejné jméno). „Abyste rozuměla, byl jsem si přihlašovat elektriku a oni mi řekli, že se napřed musím odhlásit tady, a plynaři zrovna tak. A vám bych doporučil se přihlásit nebo vás odpojí jen co se já odhlásím.“

Tak výřečný by asi zloděj nebyl. Odstoupila jsem ode dveří.

„Pojďte dál.“

Z tašky vytáhl tužku a papír a z obou počitadel si zapsal stav, přičemž jako psací podložku použil stěnu.

Něco mi právě zapálilo.

„Ale když nahlásíte tento stav, budete platit ten víc než měsíc za mě. Kolik jste platil v průměru měsíčně?“

„S tím si nelamte hlavu. Dám vám tyhle platby jako dárek na přivítanou v těchto nehostinných krajích.“

„To přece nejde.“

„Ale jde. Poslyšte, co byste tomu řekla, kdybych vám ty přihlášky vyřídil zároveň se svými, když už tam stejně musím jet?“

„Byla bych ráda, ale nemusím já něco vyplnit a podepsat?“

„Vzal jsem tiskopisy dvakrát, když už jsem tam byl.“ A sáhl do tašky pro další papíry.

„Nešlo by sehnat aspoň kousek stolu?“ zajímal se.

„Kuchyňskou linku,“ napadlo mě. Jenže to jsme museli projít přes pokoj.

„Stropy jsou tu vysoké požehnaně,“ vykládal cestou. „Doporučoval bych vám lustr na hodně dlouhém závěsu a dost velký.“

Zvedl hlavu a viděl, že u stropu nevisí ani holá žárovka.

„Vy svítíte jen tou malou lampičkou? Tak to už se nedivím, že vám tak slzí oči,“ prohodil a podíval se na mě tak, že jsem musela sklopit hlavu.

Na lince rozložil papíry. Viděla jsem na obou vyplněné své plné jméno i s titulem.

„Vy mě znáte?“ podivila jsem se.

„Jistě, všiml jsem si vás párkrát v jídelně. Vy mě samozřejmě ne.“

„Proč samozřejmě?“

„Protože vy pro nás jste jedna nová, zatímco pro vás jsme noví úplně všichni. A kromě toho nemáte moc ve zvyku dívat se po lidech.“

Vrátil se k formulářům.

„Takže jméno a adresu máme, dál tady chtějí rodné číslo.“

Nadiktovala jsem mu ho.

„Číslo elektroměru a plynoměru, to opíšu ze své staré přihlášky, stav taky dopíšu, takže od vás potřebuju už jen podpis.“

Půjčila jsem si propisku a podepsala se.

„Napište si nižší stav,“ přesvědčovala jsem ho.

„Už jsem vám řekl, že je to dárek na přivítanou. Hm, moc jste se tu za ten měsíc nezařídila.“

„Ne.“

Balil si papíry.

„Taky jsem první dobu myslel, že tu nevydržím,“ prohodil, podíval se na mě a pustil se zpátky přes pokoj. „Bydlel jsem tady pět let.“

Otevřel dveře od bytu a vyšel ven.

„Tak nashledanou.“

„Na shledanou... A děkuju.“

A zastyděla jsem se. Že jsem za celých šest týdnů nebyla schopná ani ty pitomé záclony koupit a pověsit. Ani jedinou židli sehnat. Ten člověk si o mně musel pomyslet, že jsem cuchta zvyklá žít někde v brlohu. Která navíc ani nemá ponětí, že teplo a světlo něco stojí a zřejmě by se to mělo platit. To jste se tedy hezky uvedla, paní doktorko věku třiceti let, což si samozřejmě z rodného čísla lehce spočítal.

„Nechci žádné záclony, nechci žádný plyn ani elektriku, chci pryč, pryč odtud!“ zakřičelo to ve mně zoufale a já jsem se zase rozbrečela.

Druhý den jsem koupila záclony.

—

Měla jsem v práci takové menší školeníčko o počítači, jelikož už je možné využívat pár zakoupených programů a taky jsem už sama udělala pro Boženku nějaké výpočtové tabulkové přehledy. Každý úsek vyslal pracovníka, který by se měl naučit s těmi svými programy pracovat. A tak se mi v kanceláři sešli Roman, ing. Morávek, za živočišnou sama šéfová, ing. Veselá, Boženka a předseda.

Kromě Romana, který výpočetní techniku baští, se ostatní tvářili dost vyděšeně. Domluvili jsme se, že je budu zaškolovat ve volných chvílích postupně jednoho po druhém, a udělali jsme si harmonogram po týdnech. Jako první se vecpal samozřejmě Roman. A místo aby se učil pracovat s programy na sledování spotřeby nafty (on je z mechanizace), chce po mně, abych ho učila Basic. Tak jsem si s ním v první řadě potykala, abych ho v druhé řadě mohla trochu zpérovat a říct mu, že se má napřed naučit strkat disketu do jednotky a vyvolat si program.

Jinak je nové to, že jsem dostala do svého „výpočetního střediska“ telefon, a to dokonce přímou linku. Zatím jsem volala jen párkrát do Brna, polosoukromě a poloslužebně, protože to bylo mým spolužákům a bývalým kolegům, a kromě popovídání, jak se kdo má, jsem si taky domluvila vypůjčení nějakých příruček a ujasnila si nějaké problémy v DBASE trojce.

Ale jemu jsem nevolala.

—

Zase jsem, aniž bych o to nějak stála, pokročila v poznávání zdejších obyvatel. Za prvé jsem byla nucena se seznámit se zdravotním střediskem, jelikož jsem při obědě kousla do šutru v rýži a ulomila si kus zubu. Takže teď vím, že zdravotní středisko tady obnáší výše zmíněnou zubní ordinaci, pak ordinaci obvoďáka a jednou týdně ještě dětskou ordinaci. Zjistila jsem, že zubařka mě zná, jelikož náš veterinář je její manžel.

Naproti dveřím do zubního je vchod do čekárny obvoďáka. Na dveřích jsem viděla viset cedulku se jménem MUDr. Filip Král a hned jsem se tomu musela zasmát, protože jsem už asi dvakrát zaslechla, že se někdo chystal jít ke králi Filipovi prvnímu. A když mi vysvětlili, že se pod tím pojmem myslí návštěva obvoďáka, tak jsem si myslela, že mu asi dali takovou přezdívku.

Tak to bylo za prvé. Za druhé jsem objevila, že tady mám přivdanou spolužačku ze základky Alenu Zapletalovou, která se vyučila kadeřnicí a pracuje v místní kadeřnické provozovně. To jsem se tam šla jen nechat přistřihnout a naráz jsem na ni zůstala koukat.

Během stříhání mi Alena vykládala, že má už dva kluky, osm a šest let, a že její muž jezdí v družstvu. S náklaďákem. Ale nějak si ho nevybavuju, i když mi ho popsala. No vida, jak je ten svět malý.

Pondělní cvičení nám posunuli o hodinu dřív, tedy od sedmi do osmi, a hned první pondělí došlo k menší strkanici, protože do těch sedmi mají sokolovnu tenisti, kteří v zimě chodí hrát pro změnu košíkovou. Úderem sedmé byli v půlce hry a nechtělo se jim uvolnit tělocvičnu. Ale jen co na ně chvíli hlasitě ječelo pár bab, radši to vzdali.

Viděla jsem mezi těma chlapama tři známé tváře. Romana, zootechnika od nás a toho člověka, co bydlel v mém bytě přede mnou. O tom pořád nevím, co v družstvu dělá. V jídelně jsem si ho už asi dvakrát všimla, ale v družstvu jsem ho nepotkala na žádné poradě ani dispečinku. Přitom v jídelně byl slušně oblečený, žádné montérky a holiny, takže manuálně asi nepracuje.

Když jsme cvičily, všimla jsem si, že nahoře na galerii se ochomejtá Roman a očumuje. No a kdopak mě to nedoprovázel ze cvičení domů? Samozřejmě, Roman. Pusa mu jela ostošest a určitě byl skálopevně přesvědčený o tom, jak dámu náramně baví. A dáma si říkala, že jestli to teď bude muset snášet každé pondělí, tak radši přestane chodit do cvičení.

A když už jsme u těch ctitelů, pozval mě do kina ing. Stanislav Morávek. Tedy ono to spíš bylo tak, že v rámci zaučování na počítači jsme se bavili, že dneska večer hrají dobrý film a že se na něj oba chystáme. Načež v kině to on vzal tak, že tam jsme vlastně spolu, sedl si vedle mě a po kině šel se mnou domů. Měl dotazy na téma mého příbuzenstva a pak pravil, že on sourozence nemá a žije jenom s maminkou. To ani nemusel říkat, protože jsem ho takhle dávno odhadla.

Tak vida, jak já jsem tady samý ctitel. A přitom, blbec jeden, pořád nemůžu zapomenout na něj. Pořád se mi nechce uvěřit, že už se nikdy nesejdeme ve vypůjčeném bytě, nebudeme se spolu smát a pít šampus... On byl můj první a jediný chlap. A já mám pocit, že už nikdy nikomu nedokážu dovolit, aby se ke mně přiblížil tak, jako on, a nejen to. Že se s žádným chlapem nedokážu vyspat jen tak nezávazně, pro zábavu.

Připadám si jako vdova. Ba ne, ještě hůř. Vdova má toho svého bezpečně pod zemí a nemusí se trápit dohady, jestli na ni aspoň trochu myslí a je mu to aspoň trochu líto...

Já nevím, proč se tím zabývám, když to vůbec nemá cenu.

Do prčic!!!

—

Včera jsem odložila sešit předčasně, a přitom jsem se chystala ještě napsat další novinky.

Podnikla jsem několik cest do krajského města, kde jsem postupně koupila lustr stahovačku, koberec  (přes celou podlahu, i do předsíně) a závěsy. Dále válendu (rozkládací a s úložným prostorem), kterou mi přivezli zároveň se skříní do předsíně, obrovským ušákem, podnožkou, skleněným stolkem a stolem se dvěma židlemi do kuchyně.

Z jednoho výletu do Prahy jsem si přivezla pár plakátů, kterými jsem vyzdobila stěny, což mělo všecko dohromady za následek, že když mě jeden víkend navštívili naši, prohlásili, že je to tady docela útulné. Takže teď už nepíšu na zemi. Sedím v ušáku s nohama pod sebou, sešit mám na klíně a stahovačku staženou co nejníž. Když vstanu, nejspíš se o ni praštím do hlavy, ale zase když svítí z takové malé výšky, opravdu ten vysoký strop člověku ani moc nepřijde.

Ale ještě mám další plány. Do předsíně potřebuju věšák a botník. Do pokoje knihovničku a nějaké poličky nad válendu. V knihovně jsem si půjčila „Urob si sám“ a „Jak natírat a malovat“. A navázala jsem družbu se sousedem, panem Sedláčkem, který ve škole učí dílny.

Ještě si chci koupit ledničku. A rozhodně co nejdřív kufříkový šicí stroj, protože ty závěsy jsem pověsila neolemované.

—

Teda u mě se normálně projevuje zastydlý pud hnízdění. Venku je ostošest jaro a já místo toho, abych si ho užívala, se o víkendech na celé dny zavírám do školní dílny, kam mi byl umožněn přístup, a kutím tam věci do hnízda.

Mým učednickým výrobkem byl botník do předsíně. Ten jsem dělala ze čtyř hranolů a jistého množství příček. Ten bok, který je vidět, jsem pobila překližkou a nakonec polepila tapetou. A zepředu je závěs. A už to funguje. Moje jedny kozačky, jedny sněhule, lodičky, mokasíny, tenisky a cvičky v něm můžou tancovat. Ty priváty měly jednu výhodu: nutily mě zbavovat se odložených a nepoužívaných věcí, a vůbec si jich pro jistotu moc nepořizovat.

Pak jsem udělala poličku nad válendu, abych měla kam dát lampičku, budík a uspávací knížku. Ještě nevisí, protože natřená na bílo právě schne.

Teď mám rozdělaný květinový stolek, protože v druhém rohu u okna chci udělat květinové zátiší. Už mám základ: paní Boženka mi darovala mladý fíkus. Pak musím ještě udělat věšák do předsíně. A vrcholným dílem mé rukodělné produkce by měla být knihovna. Představuju si to jako kus nábytku, který má některé poličky otevřené a některé pro změnu zavřené dvířkama. Já si ale troufám, co?

Šicí stroj jsem si koupila. Sice jen Lucznika, ale moje sestra ho má a je s ním spokojená. Taky mám ledničku. Trochu ojetou, ale funguje uspokojivě. Koupila jsem si ji od Harantů, kteří bydlí v našem domě a kteří si koupili větší ledničku s mrazákem a nevěděli, co s tou starou.

Jo, taky už vím, kdo je můj předchůdce z bytu. Král Filip první. Jednou jsem našla ve schránce kopie těch papírů kvůli plynu a elektřině potvrzené razítkama příslušných institucí a na těch papírech se psalo i jméno bývalého uživatele. Pak jsem se dozvěděla, že v jídelně JZD se stravuje i zdravotní středisko, pošta, prodavačky, prostě kdekdo.

Při nejbližší příležitosti, když jsem na něj narazila ve frontě na vepřo-knedlo-zelo, jsem mu za  vyřízení těch papírů poděkovala.

Jinak jsem si už přivezla od našich kolo, takže teď málem všecky cesty absolvuju na kole. Není ještě nijak teplo, ale já už jsem se nemohla dočkat, až jedno krásné pondělí po cvičení vyjdu ze sokolovny s Romanem v patách, nonšalantně nasednu na bicykl a odjedu mu v dál.

A jezdit za mnou na kole, to už není pro konverzaci to pravé.

S ing. Morávkem už jsme tak daleko, že si spolu tykáme, byli jsme asi třikrát v kině a jednou jsem sehrála nechápavou při jeho jemném náznaku, že by se se mnou ráda seznámila paní matka.

—

Naše tělovýchovná jednota měla v přísálí v sokolovně výroční členskou schůzi. A protože coby cvičenka jsem členkou oddílu ZRTV, byla jsem pozvaná taky. A řekla jsem si, proč ne. Zvlášť když jsem v den schůze zjistila, že Románka nám sklátila chřipka, a tudíž se nedostaví.

Schůze posestávala ze dvou částí: schůzovní a konzumační.

Schůzovní byla celkem nudná až na to, že jsem se dozvěděla, které oddíly vlastně naše TJ všecky má. Je to fotbal, tenis, ZRTV a šachy. Na vesnickou TJ docela dobrý, ne?

Poctivě jsem si to všecko vyposlechla a odhlasovala a pak vypukla část konzumační, na které se začaly roznášet obložené chlebíčky a kofoly. Leč nezůstalo jen u toho. Vínko vínečko taky začalo téct proudem.

Seděla jsem a bavila se s holkama ze cvičení, občas jsem upila vína a říkala si, co bych spěchala domů.

Jak čas běžel, holky se začaly vytrácet za rodinnými povinnostmi, až nakonec jsme zůstaly jen čtyři. Kromě mě ještě dvě svobodné dívčiny a paní Holcová, která už má děti ve světě.

„Děvčata, neseďte tu tak samy,“ zahalekal na nás jakýsi růžolící cvičenec a došel si pro nás. Teprve v té chvíli jsme si všimly, že kolem dokola nás už je vylidněno. Tak jsme vzaly svoje skleničky a přesunuly se o kus dál. Octla jsem se vedle krále Filipa prvního.

Paní Holcová pokračovala v rozjeté debatě s holkama, tedy abych byla přesná, spíš v pomlouvání. Já ani nevím koho.

„A představte si,“ říkala pohoršeně, „že ona se scházela s tím chlapem ve stodole. Když je načapal a rozbil jí hubu, ještě ho žalovala. To já teda v životě nepochopím, jak někdo může mít takovou morálku.“

A pohoršovala se dál a dál.

A já jsem se zamyslela. Byly doby, kdy jsem byla strašlivě zásadová. Kdy jsem pronášela kategorická prohlášení, že to tedy já bych nikdy v životě... A opravdu jsem jim skálopevně věřila. Jedna z těch zásad byla, že bych si nikdy nezačala s ženatým chlapem.

Pak se to stalo. A já jsem se do hloubi duše vyděsila, protože jsem se začala sama sebe ptát, kterou zásadu bych ještě byla schopná porušit. Nebyla bych nakonec schopná porušit kteroukoliv, když už jsem porušila tu jednu?

Sama sebe jsem se zhrozila, protože jsem zjistila, že jsem asi dodržovala onu zásadu jen potud, pokud nepřišlo pokušení. Kdyby přišlo pokušení něco sebrat, kradla bych? Kdyby přišlo pokušení pomoct si k něčemu jen za cenu, že se prodám, prodala bych se?

Nikdy jsem nic neukradla, nikdy jsem se neprodala, všichni si o mně zřejmě myslí, že jsem slušná a že mám charakter. Ale ve mně to zůstalo. To poučení, že nemám dělat kategorická prohlášení a vynášet kategorické soudy.

Dívala jsem se na paní Holcovou a uvažovala jsem, jestli ta paní má právo někoho odsuzovat. Ona sama nikdy neškobrtla, nikdy neudělala nic, za co by se měla stydět? Tomu jsem nevěřila. Jak je ale možné, že pokud taky někdy slevovala, může si dovolit s takovou vervou jiné odsuzovat?

Sklopila jsem hlavu. Ale lidi jsou opravdu asi většinou morální. Třeba jsou primitivní, třeba nesnesitelní, ale drží se té morálky, kterou hlásají.

A připadala jsem si špatná, strašně špatná. Ne že bych snad měla výčitky svědomí z toho, jak jsem ty čtyři roky života žila, a toužila to smazat, jen jsem cítila, že by to na mně mělo být nějak vidět. Že nemám právo sedět mezi ostatními lidmi, kteří o mé vině nemají ani ponětí a kteří mě vidí úplně jinak, než jaká jsem ve skutečnosti. Možná že to poznačování žhavým železem ve středověku mělo něco do sebe. Podle znamení na čele se hned poznalo: ten se prohřešil.

Moje znamení je neviditelné, ale jasně hlásá: nemáš právo někoho za něco odsuzovat.

Probrala jsem se a zjistila, že mě paní Holcová oslovila s přímou výzvou, abych jí přitakala, že něco takového je prostě nehorázné a nemorální.

Dívala jsem se. Filip první se na mě díval. Tak teď ukaž to znamení, které bys chtěla nosit viditelně.

Stiskla jsem rty, pokrčila rameny a podívala se paní Holcové zpříma do očí.

„Kdo je bez viny, ať hodí kamenem,“ řekla jsem. Paní Holcová chvíli koukala, pak mávla rukou a nakonec pronesla: „No vlastně, vždyť ty je neznáš, ty tady nejsi dlouho.“ A pokračovala v líčení onoho nehorázného skutku.

„To přece vůbec nevadí,“ řekla jsem, ale slyšel mě jen doktor, který se na mě se zájmem podíval. Zajímalo mě, jestli to také cítí tak, jako já. Měl by. Protože už i mně se donesla ta šuškanda, že jezdí do vedlejší vesnice za nějakou vdanou. A sám je rozvedený.

Po tom filozofickém intermezzu se mi tam ani nechtělo zůstávat. Ostatně někteří sportovci už byli příliš hluční, skoro neartikulovaně, takže zábava upadala.

V nejlepším přestat. Rozžehnala jsem se.

Netrvalo dlouho a venku mě dohonil doktor, srovnal se mnou krok a zahájil konverzaci.

„Tak co, jak se zabydlujete?“

„Už byste to u mě nepoznal,“ opáčila jsem. Bavili jsme se zkrátka na téma bydlení a byty a já jsem se dozvěděla, že doktor se přestěhoval do bytu nad svou ordinací, který mu zadaptoval ÚNZ. Mohlo by se zdát byt jako byt, ale ten můj patří obci, jeho ÚNZu a národní výbor o byt stál, takže na adaptaci doktorova bytu dost tlačil. Nakonec doktor si pomohl, protože dostal dva plus jedna.

Tak jsem podotkla, že jen co si družstvo vzpomene začít stavět byty pro zaměstnance, můžu zase balit. Zasmál se, že tak rychle to určitě nebude, to můžu být úplně klidná. A prý by ho docela zajímalo, jak jsem se zařídila. Znělo to jako jasné pozvání ke mně do bytu, které jsem ovšem nijak nekomentovala.

Prošli jsme kolem zdravotního střediska. Zastavila jsem se.

„Nejste náhodou už doma?“

Zazubil se na mě.

„Máte něco proti, když vás doprovodím? Je tak hezký večer, že se mi ani nechce domů.“

„Ale jen k domu, a myslím to vážně,“ upozornila jsem ho přátelsky.

„Beru na vědomí,“ opáčil a šel se mnou dál. Chvíli jsme kráčeli mlčky, pak se doktor zasmál:

„Dneska se vám povedl husarský kousek, připravit paní Holcovou o řeč, a dokonce rovnou na několik vteřin. To se hned tak každému nepodaří.“

„Myslela jsem to vážně,“ ujistila jsem ho.

„Já jsem to pochopil,“ řekl i on vážně. „Už jsem si stihl všimnout toho kontrastu ve vás,“ mluvil dál, „že mezi lidmi vypadáte ohromně veselá, a přitom berete život vážně.“

Zasmála jsem se.

„Teď zase vy berete moc vážně mě. Navíc si dovolím vám připomenout, že mě vůbec neznáte.“

„Trošku jsem do vás přece nahlídl. Tenkrát při našem prvním setkání.“

„Já vím, uřvaná na zemi ve spacáku mezi holýma stěnama. Hotový prototyp zhrzené a opuštěné. Prosím vás, podle jednoho nanicovatého večera děláte závěry?“

„Nebuďte cynická,“ řekl mírným tónem, který mě nicméně spolehlivě umlčel.

Nějakou chvíli ani jeden z nás nepromluvil. Mrkla jsem nahoru na hvězdičky a řekla si, že to má docela něco do sebe procházet se s chlapem pod hvězdičkama. To jsem nikdy nepoznala. Jediné, co jsem důvěrně znala, byly praskliny na stropech těch několika střídajících se vypůjčených bytů. Venku jsme se neznali. Věčné „probůh, ať nás někdo nevidí“.

Jenže ono taky záleží na tom, s kým se pod těma hvězdičkama pochoduje. Podle naší maminky vrchol zvrhlosti. Rozvedený. První těžký hřích. Poměr s vdanou ženou. Smrtelný hřích. Jinak... docela pohledný chlap. Vysoký, štíhlý, inteligentní. A možná ještě větší padouch než já. Jak uklidňující...

„Co jste tam vyčetla?“ zajímal se doktor, když uviděl moje rychlé pousmání.

„To vám nemůžu říct.“

„Bylo to něco o mně?“

„Bylo.“

„Tak hlavně že vás to pobavilo.“

Došli jsme k domu. Obrátila jsem se k němu, že mu popřeju dobrou noc, a najednou jsem měla jeho ruce na ramenou. Lekla jsem se.

„Nechte toho.“

„Proč se děsíte? Chtěl jsem vám jen popřát dobrou noc,“ řekl a ruce sundal. „To vám už stačili říct, jaký jsem padouch?“

„Ne, to mě napadlo teprve před chvílí,“ ujistila jsem ho, „ale s přípodotkem ‚taky‘... Tak dobrou noc.“

Zapadla jsem do domu, rozsvítila a rychle vyběhla po schodech.

—

Jsem tady přesně půl roku. Takže při té příležitosti můžu tak trochu bilancovat. Začnu u práce: tam je to dobré. Netvrdím, že mě všichni milujou, ale právě proto, že jsem se párkrát rafla se zapřisáhlými odpůrci výpočetní techniky, získala jsem snad docela slušný respekt. Nikdo mě taky nijak nehoní, na druhé straně zase já nemám zájem nějak se flákat, protože mě ta práce opravdu baví. Když zrovna není nic, co by hořelo, najdu si nějakou lahůdečku, něco zkouším, co ještě neumím, a tak. Prostě dobrý to je.

A pokračuju mým bytem. Zní to neuvěřitelně, jaká jsem to šikovná holka, ale já už jsem celá zařízená. Polička nad válendou visí, květiny stojí na svém stolku a knihovna je plná knížek. A návštěvy si mají na co věšet kabáty. Teď už jenom uvažuju o poličce do kuchyně a výhledově o stolku nebo skříňce pod televizor, pokud se tedy rozhodnu ten televizor koupit. Tak tu sedím, všecko kolem mě je zařízené a hezké a já se ptám sama sebe, jestli je to můj domov. A pořád všecky ty hezké věci, kterých si hrozně cením, zvlášť těch, co jsem si vybudovala sama, v duchu pečlivě balím a někam je stěhuju. Do nějakého fiktivního bytu v Brně, ve kterém si nepředstavuju jen sebe samotnou, ale ještě taky... je snad jasné, koho.

Asi před měsícem mi volal. Zrovna jsem byla zabraná do jedné chuťovky v MUMPSu, když zazvonil telefon. Představila jsem se dle svého zvyku jako „výpočetní“ a pak jsem najednou uslyšela „ahoj Raďulko.“ Nikdo jiný mi neříkal Raďulko a i kdyby, stejně bych ho hned bezpečně poznala.

Bavili jsme se rozpačitě: jak se máš, co děláš, co bydlení, a co ty, všecko při starém a proč jsi se mi neozvala, víš, co mi dalo práce tě vypátrat.

Chvíle mlčení na dotaz, proč po mně pátral A místo odpovědi slova „Ty se ptáš?“ Moje chabá odpověď „Ano, já se ptám“. A šílená vůle, s jejíž pomocí jsem vzápětí položila sluchátko.

A potom bezesná noc.

Za tři dny přijel.

Šla jsem zrovna kolem zdravotního střediska. Poblíž stálo auto a řidič se na něco ptal krále Filipa prvního, který vyšel z domu s taškou prázdných lahví.

Král Filip začal něco vysvětlovat. Pak se pootočil, uviděl mě, zasmál se a ukázal směrem ke mně. Ve stejném okamžiku jsem já poznala značku auta. A pak i řidiče. Sama nevím, jestli jsem si víc přála stát se neviditelnou, anebo se rozběhnout a skočit mu do náruče. A tak jsem stála jako socha. Vystoupil a šel ke mně. Nejspíš jsem byla úplně zelená. Vůbec nevím, kam se najednou poděl král Filip, vůbec nevím, jak jsem se octla v autě. Vzpamatovala jsem se trochu až před domem, kam jsem ho sama, aniž o tom vím, navigovala.

Uvařila jsem mu kafe a pomalu se probírala z ochromení. Prostě je to starý známý, který mě přišel navštívit. Máme pár hezkých společných vzpomínek, nic víc. Není mezi námi žádná trpkost, protože on sám při mém odjezdu uznal, že pro mě bude lepší se od něj odtrhnout. Řekl mi, že byl sobec, který mi bránil ve štěstí. Takže jestliže teď přijel, zřejmě proto, že pro něj už je všecko pryč a myslí si, že pro mě taky.

Po půlhodině banálního rozhovoru prošpikovaného dlouhými odmlkami, kdy já seděla ve svém ušáku a on na válendě, se mi najednou octl hlavou v klíně. Pak se zvedl a začal mě divoce líbat.

„Ne, nech toho, prosím tě, ne,“ bránila jsem se a podařilo se mi vysvobodit.

„Už se to bez tebe nedalo vydržet, bylo to hrozné, Raďulko. Musel jsem přijet, jinak bych se asi zbláznil. Chtěl jsem tě jenom vidět, podívat se jak teď žiješ, nechtěl jsem nic jiného, věř mi,“ mluvil zadýchaně.

Rozbrečela jsem se.

„Tos neměl, tak brzo jsi neměl. Tak brzo anebo... vlastně tak pozdě. Kdybys přijel hned na začátku, byla bych schopná se možná vrátit, se vším bych tady sekla, vrátila se zpátky a ani bych se neohlídla. Ale tys mě nechal... nechal jsi mě tu tak dlouho samotnou. Kdybys věděl, jak já to tady všechno nenáviděla... a teď, když už jsem se konečně trochu sebrala, tak se tady zničehonic objevíš! Proč jsi to nemohl ještě vydržet, když jsem to dokázala já?“

„Chceš, abych hned odjel?“

Stála jsem bezradně uprostřed pokoje, slzy mi tekly proudem a já jsem vůbec nevěděla, co chci.

Objal mě, ale už ne divoce.

„Nezlob se na mě.“

„Ty víš, že na tebe já se nikdy zlobit neumím,“ vzlykla jsem.

Bylo to strašně krásné nechat se utěšovat. Ale chtěla jsem jen a jen něhu a žádné intimnosti. S těmi u mě nepochodil, ať se pokoušel jak chtěl. Ačkoliv jsem už mockrát za toho půl roku pocítila, že je mi bez muže těžko nejen po stránce citové, v tu chvíli jsem na cokoliv tělesného neměla ani pomyšlení. Byla jsem jen strašně šťastná, že je u mě a utírá mi slzy, a zároveň nešťastná z pocitu bezvýchodnosti.

„Kdybys na mě dokázal být zlý,“ naříkala jsem. „Kdybys to dokázal, mohla bych se na tebe pořádně naštvat. Chápeš to? Dostala bych na tebe vztek a poslala bych tě pryč. Ale ty jsi na mě místo toho tak strašně hodný, že mi to úplně svazuje ruce. Sakra, proč to nedokážeš, pořádně mi ublížit!“

„Protože tě mám rád.“

„Ale to je pro mě jako jed, copak to nechápeš? Víš, cos teď právě udělal? Ty jsi skoro vyléčenému narkomanovi píchl drogu, to jsi udělal.“

„Jenže já jsem ji píchl také sobě,“ řekl tiše.

Chvíli jsme si hleděli do očí.

„Prosím tě, odjeď,“ hlesla jsem pak.

„Teď, Raďulko, teď? Vyšetřil jsem pro nás celé dva dny volna...“

Kousala jsem se do rtu až do krve.

„Já už nemůžu, prostě nemůžu. Nechci věčně čekat, až zavoláš, že ses uvolnil na pár hodin. Nechci být tvůj přesčas nebo služební cesta. Nemůžu se vrátit tam, kde už jsem jednou byla, nemůžu, věř mi. Prosím tě, pochop to a pomoz mi. Snažně tě prosím, odjeď. Neber ohled na to, že brečím. Ne, neutěšuj mě pořád, pusť mě. Copak nechápeš, že mě spoutáváš právě tím, že jsi na mě hodný? Otoč se ke mně zády a buď tvrdý. Já vím, že tě to taky bolí, ale sakra, ty máš doma aspoň někoho, kdo tě čeká, svoji rodinu, kterou máš rád!“

„Ta s tím nemá co dělat.“

„Ale má. Ta tě podrží, i když si to neuvědomuješ. Dává ti jistotu, že nezůstáváš sám, když tě já vyháním...“

„Ty mě vyháníš, Radko?“

„Proč mi to ztěžuješ?“

„Protože je to nelogické. Máme před sebou celé dva dny, které bychom si mohli udělat moc krásné, tak proč je nevyužít?“

„Já už se nedokážu neptat, co bude potom.“

„Potom, potom. Zase bude služební cesta. Taky moje žena pojede na školu v přírodě... anebo snad už tady máš někoho jiného?“

„Proč se ptáš, když odpověď dobře znáš?“

„Já vím... chtěl jsem ti jenom připomenout, že pořád máš mě. A že když nejsem s tebou, tak na tebe aspoň často myslím.“

„Mám tě? Vypůjčeného... ne, spíš ukradeného. Jednou za uherský rok na pár hodin. A mezitím jen živoření a čekání, až zavoláš. Pochop to, že už takhle nemůžu žít.“

„Myslel jsem, že se ti se mnou líbilo. Podívej se, až se objeví někdo jiný, stačí říct a já se mu hned uklidím z cesty. Hledej ho a já vím, že ho najdeš. Ale do té doby snad... vždyť ty přece nikoho nezrazuješ.“

„Jenže já nikoho jiného než tebe nechci! Ty si myslíš, že jsi pro mě něco jako staré boty, ve kterých chodím, sháním si nové a protože mi žádné jaksi nepadnou, tak pořád chodím v těch starých? Až pak někdy narazím na skvělé nové pohodlné, které začnu konečně nosit místo těch starých? Nevím, jak pro tebe, ale pro mě je o něco těžší měnit muže než měnit střevíce!“

„Máš legrační přirovnání.“

„Mně do legrace není ani trochu, věř mi. A prosím tě, poslechni mě. Už jsme se jednou dokázali rozejít, a to jsme k sobě patřili ještě strašně moc. Musíme to dokázat zase. A tentokrát definitivně.“

„Tak ty mě doopravdy vyháníš?“

„Víš dobře, že nerada a že musím.“

„To první vím, ale to druhé ne.“

Znovu se mi nahrnuly slzy do očí.

„Prosím...“

„Neplač, Raďulko, to ne,“ zvolal a prudce mě objal. Pak mě znovu políbil.

„Opravdu mám odejít? I když víš, že tě mám rád?“

Zavřela jsem oči a párkrát neodvolatelně kývla hlavou. Otevřela jsem je, až když jsem slyšela zavírající se dveře od bytu. Pak zvuk startéru auta a poté vzdalující se hluk motoru...

A já jsem se vrhla na válendu a řvala jsem a řvala. Strašně a zoufale. Radši bych, aby mě někdo pálil rozžhaveným železem, než muset myslet na to, že tohle je definitivní konec. Že jsem ho po dlouhé době viděla a já ho vyhnala. Už nikdy nepřijde. Nikdy. To vím určitě.

Bylo mi mnohem hůř než po tom prvním rozchodu. Protože tenkrát jsem byla činorodá. Byla jsem ohromně zaměstnaná pálením mostů. Hledala jsem si nový domov a věřila jsem tomu, že tam začnu úplně znovu a jinak.

A teď jsem tu. Trčím v nemilované dědině a v nemilovaném bytě a vidím, že se nic, ale vůbec nic nevyřešilo. Přišel za mnou. Napřed v mé hlavě a v mých vzpomínkách a pak i doopravdy. Kdybych věřila, že to má cenu, zase bych za sebou všecko spálila a utekla jinam, někam dál... jenže vím, že bych si vůbec nepomohla.

Celý víkend jsem se nehla z bytu. Nic jsem nejedla a přála jsem si vůbec nebýt. Nic mě nezajímalo, byla jsem úplně mimo.

V pondělí v práci se mi Roman pokoušel lichotit takovým způsobem, že nebylo pochyb o tom, k čemu se odhodlává. Usadila jsem ho tak stroze a bez slitování, že odešel jako zpráskaný pes. Myslela jsem, že mě začne nenávidět, ale kupodivu ne.

Taky jsem otevřeně odmítla jít k Morávkům na nedělní oběd. Na Standovo přemlouvání, že by maminka ráda viděla, s kým to chodí do kina a na vycházky (asi dvakrát), jsem měla jedinou odpověď: „Pokud smíš chodit jen se schválenýma, tak si radši nech schválit nějakou jinou. Já nemám chuť nechat se prověřovat.“

Kupodivu ani on se neurazil. Je to úžasné, jak já jsem obklopena samými skvělými shovívavými chlapci, kteří se na mě ani dožrat nedokážou! Je mi z nich nanic. Ze všech těch chlapů, kteří pod pláštíkem ubohoučkého nakrucování chtějí od ženské jen jedno a ani nepochopí, když jí ublíží.

Jednoho mužského si tady přece jen vážím. Vážím si ho natolik, že jsem mu slíbila neuvěřitelnou věc...

Je to pan učitel Kresl, který tady dělá dobrovolného knihovníka v místní lidové knihovně. Na konci školního roku odešel do důchodu (až v šestašedesáti) a chce taky nechat knihovničení. Vyčíhl dobu mé snížené obranyschopnosti a zaútočil. A tak se, já šílenec, zaučuju do knihovnického řemesla, abych to mohla od září vzít za něj. Ale co, někdo má ve středu sex, já budu mít knihovnu.

—

Jeden by nevěřil, jak je knihovnické řemeslo náročné. To, co vidí na knihovnické práci běžný čtenář, je jen ten pověstný vrchol ledovce. Končí prázdniny, já budu příště půjčovat už sama a přitom mám v hlavě jenom guláš. I když mě pan učitel Kresl chválí, nijak moc si nevěřím.

Nevím, asi bych se sebou měla něco dělat. Jsem celá nanicovatá, můj byt už mě zase nebaví a klidně mi může být ukradenej, dost často se teď nadměrně vyžívám v práci a místo koupání v pískovně, což provozuje jinak celá vesnice, chodím a jezdím radši bloumat po okolí. Roman už mi mimo pracoviště dává pokoj, se Standou jsem byla od minulého zápisu venku jenom jednou a jinak ho odbývám průhlednýma záminkama.

Trochu života mi dodala čtrnáctidenní dovolená u našich. To jsem hodně jezdila na kole, chodila jsem plavat a hlídala jsem své dva synovce, což byla místy legrace a místy o nervy. Ale jen co jsem se vrátila do Jírova, jsem zase tam, kde jsem byla. Říkám si, že bych se tady měla s někým skamarádit, teda myslím s nějakou holkou, aby bylo s kým chodit do kina nebo třeba na koupání, ale když já na to nejsem vůbec zvyklá. V Brně se mí spolužáci a kamarádi roztrousili, založili rodiny, a mně to vůbec nevadilo, protože poslední roky byl už stejně jen on a žila jsem jen pro něj. Já už snad ani neumím kamarádit s holkama. Znám jich pár ze cvičení, občas si spolu splkneme, ale jinak nic. A chlapi? Jak už bylo řečeno: Roman je kluk a už se mi ho povedlo zpacifikovat a ke Standovi mám vyloženou nechuť. Beru ho jako jediného možného společníka, ale to je tak vše. Nemám chuť mít ho za přítele, a za milence už vůbec ne. Zvedá se mi žaludek už jen při pomyšlení, že by mě chtěl políbit, o tom ostatním ani nemluvě. Naštěstí se o nic takového nepokouší, protože jsem ještě neprošla (a taky nikdy neprojdu!) schvalovacím řízením jeho matinky. I když už jsem jí byla představena. Nedalo se tomu uniknout, protože jsem je potkala spolu a dost dobře nebylo možné předstírat, že je nevidím. Navíc, ke vší smůle, jsem zřejmě na matinku udělala dobrý dojem, protože mi občas vzkáže srdečné pozdravení. Aspoň to tedy Standa tvrdí.

Ale aby se nezdálo, že vypadám nanicovatě i před lidma. Já mám totiž takovou povahu, že ať se děje, co se děje, dokážu být ve společnosti veselá a údajně mám pořád plno elánu. To mi, prosím, bylo řečeno v práci.

Na tváři lehký smích, hluboký v srdci žal, řekl by klasik. To ale není póza. To je prostě ve mně, že přísně odděluju vnějšek od vnitřku. V práci a mezi lidma přijde ke slovu ten vnějšek a na vnitřek zapomínám. No a když jsem sama, aniž bych si to přála, připlíží se vnitřek a ten rozesmátý vnějšek odežene. Předem se toho vždycky strachuju, tak se zaměstnávám, jak můžu. A protože mě nebaví smejčit si hnízdečko, jsem nakonec ráda i za tu knihovnu, že mě zaměstná. Cvičení teď o prázdninách není, tak mám těch volných večerů ještě i tak požehnaně.

Pomalu tady začínám platit za místního cvoka, že courám skoro denně až do večera po venku. Nebo tím taky možná někomu lezu na nervy... To se mi jednou stalo, že jsem málem načapala in flagranti pana krále Filipa s tou jeho madam v lesíčku. Kdesi na zastrčené cestě jsem narazila už dost v podvečer na jeho auto a kdybych byla bývala zabrousila do toho křovíčka opodál, kde to šustilo a šeptalo, nepochybně bych zmerčila i samotného majitele auta. Tedy samotného, ale nikoliv osamoceného. Jenže já jsem radši přidala do kroku a snažila jsem se projít zcela nehlučně.

Podruhé se mi poštěstilo zahlédnout, jak tu svoji za sousední vesnicí vypouští ven z auta. Právě jsem totiž chvátala po silnici směrem k Jírovu, jelikož už se dost připozdilo, a vynořila jsem se ze zatáčky zrovna ve chvíli, kdy otevřela dveře jeho auta, vyskočila ven a přeběhla na polní cestu. Doktor na tu cestu posléze zacouval a otočil to do Jírova. Rozjel se, ujel několik metrů, ale pak se zastavil, i když po jeho squaw už nebylo ani stopy. Vzápětí jsem pochopila, že mě zřejmě zahlídl ve zpětném zrcátku. Vystoupil, počkal, až k němu dojdu a nabídl mi svezení. Neodmítla jsem a usedla jsem vedle něj. Hned mi bylo jasné, že ví, že vím, protože se ironicky usmíval. A pak pravil:

„Pozoruju, že i pro vás má tato vesnička své půvaby.“

Fakt, že nebyl vůbec v rozpacích, zbavil tím pádem rozpaků i mě.

„Takové jako pro vás zdaleka ne, jak jsem si všimla,“ opáčila jsem s úsměvem, který však nebyl ironický ani jízlivý, o čemž se přesvědčil i on, když ke mně otočil hlavu na takovou dobu, až jsem znervózněla.

„Skončíme v příkopu,“ upozornila jsem ho. Vrátil pohled zpět na silnici.

„Zdá se, že ono ‚ať hodí kamenem‘ je vaše skutečná životní filozofie,“ konstatoval. „Ostatní, kdo to o mně vědí, se buď pohoršují, nebo dělají, že nic nevědí. Ale nezdá se mi, že právě vy byste byla z nich všech ta největší hříšnice, abyste si musela myslet, že na pohoršování nemáte právo.“

„Mně se zase nezdá, že byste mě natolik znal, abyste to mohl posoudit,“ opáčila jsem. „Ostatně jestli se člověk cítí dobrý, nebo špatný, je dáno jeho vlastním vnitřním měřítkem. Co jeden považuje za zanedbatelné klopýtnutí, bere druhý jako závažný prohřešek.“

„Takže vy to, co jste právě před chvílí zahlédla, považujete za závažný prohřešek. A přesto se nepohoršujete. Proč? Protože stejný závažný prohřešek pácháte také?“

„Nemyslela jsem jenom jedinou konkrétní situaci. Prostě když jednou člověk udělá něco, co ho dřív pohoršovalo, uvědomí si, že už tím jaksi ztratil právo pohoršovat se nad čímkoliv.“

„Vy to říkáte všeobecně a přitom ani nevíte, jaká vzácná výjimka jste. Takovou věc si totiž uvědomí málokdo. Většina lidí se spíš chová ve stylu já sice kradu jako straka a donáším vrchnosti, ale být nevěrník, to bych tedy nikdy nemohl. A pohoršuje se nad nevěrou. Nebo říká já sice smilním, kudy chodím, ale donášet vrchnosti, to bych tedy nemohl. A pohoršuje se nad donášením.“

„Co tedy vůbec pohoršuje vás?“ zeptala jsem se s úsměvem.

Opět se ke mně otočil a úsměv mi vrátil.

„V tom jsme si ohromně podobní. Nic. Ovšem když říkám, že nemám ve zvyku se pohoršovat, neznamená to, že bych byl tolerantní ke zločinu. Jsem jenom pro co možná největší svobodu. A jak známo, svoboda jednoho musí být co možná nejméně na úkor svobody druhého.“

„Já říkám, ať si každý žije jak chce, jen když neubližuje druhému,“ přitakala jsem mu.

Znovu se ke mně otočil. „Jenže víte co? Jestliže se vám zdálo, že ubližujete druhému, mnohem víc jste pak za to ublížila sobě. Viděl jsem, co bylo ve vašich očích, když jste uviděla toho Brňáka, co za vámi přijel autem. A přesto se tady, pokud je mi známo, od té doby neobjevil. Já se tenkrát zastyděl, věřila byste tomu? Já se zastyděl, že bezostyšně laškuju se ženou, která pro mě zas tak moc neznamená, zatímco vy dokážete ukončit něco, co je pro vás skoro vším, jen proto, že to považujete za nesprávné.“

Mlčela jsem a otočila se k oknu po své pravici. Bylo mi nepříjemně a honem jsem přemýšlela, jak převést řeč jinam.  On po chvíli dodal s trpkostí v hlase: „Jak vidíte, můj stud netrval dlouho.“

„A vy máte pocit, že někomu ubližujete?“ zeptala jsem se ho.

„No,...“ pravil nerozhodně, „děti sice nemají, ale zanedbává kvůli mně domácnost i muže, ostatně asi ubližuju i jí samotné, protože v našem vztahu vidí něco mnohem vážnějšího, než jak se to jeví mně. Když začne mluvit o rozvodu, dostanu strach, protože pak bych si ji musel už ze slušnosti vzít, což mě neláká. Takže ano – ano, vlastně ubližuju.“

„Otázka je, jestli byste jí neublížil víc, kdybyste ji nechal.“

„Myslím, že ne. Jistě, bolelo by ji to, ale pokud bych to nechal zajít až k tomu rozvodu, nevěřím, že by jí to přineslo štěstí. Ostatně stejně tak bych se mohl zeptat já vás. Neublížila jste mu?“

„On se rozvádět nechtěl,“ odpověděla jsem mu stručně, jasně, výstižně a znovu sledovala, co se děje za pravým okýnkem. Dělo se to, že jsme už vjeli do Jírova a byli sledováni bystrými zraky několika obyvatel, kteří tu zajímavou skutečnost, že jedeme spolu autem, začali určitě vzápětí zevrubně rozebírat.

„Doufám, že nepovažujete za povinnost zavézt mě až k domu,“ upozornila jsem, když bylo zdravotní středisko na dohled.

„Povinnost ne, ale spíš radost. Ledaže byste přijala mé pozvání pokračovat v našem rozhovoru u šálku kávy.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Myslím, že náš rozhovor neměl vůbec začínat, a ne tak v něm ještě pokračovat,“ smála jsem se.

„Ale proč?“

„Mám pocit,... že jsem zkrátka zbytečně moc mluvila o sobě.“

„Já jsem o sobě mluvil zrovna tolik. Nemáme si snad jeden ani druhý co vyčítat a za co se stydět. Ale jestli chcete, necháme své milence a milenky na pokoji a budeme se bavit o úplně něčem jiném.“

„Děkuju, ale opravdu až někdy jindy.“

„Dobře, ale nezapomeňte. Moje pozvání platí, budu si ho dobře pamatovat.“

A dovezl mě až před dům. Nakonec si říkám, že měl koneckonců pravdu. Nemáme si co vyčítat, odhalili jsme se jeden druhému asi tak nastejno. Přesto je mi z něj trochu nepříjemně. Na to si tedy počká, jestli k němu někdy půjdu na to kafe.

—

Už několikrát jsem půjčovala sama. Taky nám zase začalo cvičení. Počasí je pořád hezké, tak můžu pokračovat ve svých toulkách po okolí, i když ne tak moc, protože mi výše zmíněné aktivity zabírají docela dost času.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nášup.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.