TÁŇA KUBÁTOVÁ

Abstinentka

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově třicátou druhou a pátou elektronickou publikaci v edici POHODKY

Druhé vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-29-9 (epub)

ISBN 978-80-87805-30-5 (mobi)

1

„Teto, a proč ty nechodíš na večeře s kamarádama?“

Velká modrá kukadla se na ni upřela s dětskou bezelstností, ale Mirku ani nenapadlo nechat se tou dojímavou nevinností ošálit. Rozvážně dožvýkala sousto namazaného krajíce, jehož pozůstatek třímala v levačce, zatímco ukazováček pravé ruky vězel zabodnutý v inkriminovaném řádku Hančina početního sešitu, a když polkla, uznale pokývala hlavou.

„Hezký pokus. Ale ještě pořád jsem se nedozvěděla, kolik těch jablek tam zůstalo.“

Ačkoliv její hlas nejevil nejmenší známky netrpělivosti ani zloby, dítě se pro tentokrát přece jen rozhodlo upustit od dalších kliček. Přestalo se zvídavě dotazovat na barvu misky, odrůdu ovoce a věk zahrádkáře, který jablka vypěstoval, a konečně přikročilo k odhalení tolik kýžené číslovky.

„Pět?“ střelilo naslepo a vrhlo po Mirce pohled plný naděje.

O Hančině inteligenci Mirka ani v nejmenším nepochybovala, ale o čem pochybovala přímo fatálně, byla přítomnost byť jediné buňky matematického talentu v jejím sedmiletém mozku. Ostatně, vždyť také byla dívenka téměř dokonalou kopií své mámy. A ta, pokud chtěla ve společnosti zahýřit vtipem, už patnáct let dávala k dobru některou z početných historek z gymnazijních studií, v nichž kromě její maličkosti hrála nezanedbatelnou roli postava těžce zkoušeného matykáře. Líčení nenápadného mužíka, který za ona čtyři léta jejích studií stihl zestárnout o dvacet let, zešedivět a posléze větší část svých šedin hbitě pozbýt, a jehož od zosnování vraždy odradil pouze fakt, že nesnášel pohled na krev, vždycky pobavilo zcela spolehlivě.

„Hani, ještě jednou. Podívej, v misce bylo šest jablek,“ neztrácel Mirčin hlas ani špetku ze svého optimizmu, ačkoliv se jejím nitrem rozléhalo hlasité a táhlé vytí. Pak ji něco napadlo.

„Víš co, my si je tady vedle namalujeme. Nakresli šest jablek.“

Jak geniální nápad! Jan Ámos Komenský nebyl zjevně žádný blbec, když razil heslo škola hrou. Hanka kreslí ráda, a tak si hezky spojí příjemné s užitečným.

Dítě si dalo vskutku záležet. Než první jablko splnilo Hančina přísná kritéria na tvar, velikost a délku stopky, přeškobrtala se velká ručička kuchyňských hodin přes čtvrtinu ciferníku a Mirčin respekt k uznávanému učiteli národů doznal několika citelných trhlin.

„No, zas tak moc se s nima vymalovávat nemusíš,“ zasáhla nakonec do tvořivého díla své malé žákyně. „Ne ne, počkej, na žlutou pastelku zapomeň, může být klidně celé červené. A už maluj další…“

Při třetím jablku nevydržela s nervy, vyskočila od stolu a rozrazila dvířka lednice.

„Nech malování malováním. Šest jablek máš tady.“ Vrátila se ke stolu a vysázela je před ni pěkně jedno po druhém.

„Tak, a dvě z nich sežraly myši,“ zopakovala zadání úlohy, kterou si Hanka přinesla na stránce vytištěné z počítače a vložené do pracovního sešitu.

Hm, paní učitelka bude zřejmě dost zvláštní, proběhlo jí hlavou. Člověka jako první napadne, že dvě jablka dala maminka dětem. Pedagožka je zřejmě zahrádkářka, která při víkendové sklizni neprozřetelně ponechala část úrody v zahradní chatce a své obavy teď surrealisticky promítá do domácích úloh svých prvňáčků.

„Myši nikdy nesežerou celé jablíčko,“ vstoupilo do jejích úvah dítě. Mirka se na ni se zájmem podívala. V duchu si vybavila sklepní místnůstku ve svém rodném domě zaskládanou úhledně vyrovnanými dřevěnými bedničkami, jejichž opojně vonící obsah vydával svědectví o dědečkově, a později i tátově zahrádkářské zdatnosti. Jonatán, Ontário, Matčino, Coxovo, tyhle názvy odrůd se před ní vynořily zcela automaticky. A pak si vzpomněla, jak jednou přišla babička do kuchyně s očima navrch hlavy a tónem, jenž by působil přehnaně i v případě, že by jím oznamovala přistání Marťanů uprostřed záhonu s kapustou, sdělila rodině: „Ve sklepě je myš!“

Ovšem Hanka je městské dítě, tudíž jsou její vědomosti více než překvapivé.

„Ale, a jak to víš?“ zajímala se Mirka.

„Děda to říkal. Nadával, že kdyby si ty potvory vybraly jedno a sežraly ho celé, nechal by je spánembohem naživu, ale že jich sto padesát nahlodaly, tak za to je chytil do pastičky.“

No jasně. Vytrvalost, s níž se Hanka pokaždé držela v blízkosti Mirčina táty, byla téměř dojemná. Oddaně s ním absolvovala rytí zahrady, opravu frézy i vyhánění sousedovic slepic z máminy květinové zahrádky, a přitom ho pochopitelně bombardovala nekonečnými otázkami. „Vidíš to?“ upozorňovala ji při té příležitosti Jindřiška. „Potřebuje nějaký mužský vzor. A nejen tenhle vypůjčený.“

Mirka zarazila další Hančin monolog na téma chování myší ve skladech potravin důrazným mávnutím rukou. „To neřeš. Tyhle myši jsou jiný druh. Myš šedá početnicová. Ta pokaždé sežere jablko celé.“

Hanka se rozřehtala. Rozpustilý holčičí chichot doprovázený ukázkou jejího prořídlého mléčného chrupu byl kombinací pobavení nad novým pojmem a snahy alespoň na pár vteřin oddálit mučení, jemuž byla vystavena. Mirka ji chvíli pozorovala. Jak ji těšilo, že se tohle mrně umí už zase spontánně řehnit!

„Kolik že jich zbylo, když dvě sežraly?“ nedala se přesto zviklat a dvě jablka odebrala.

„Čtyři,“ spočítala je Hanka. Mirka se panu Komenskému v duchu pokorně omluvila.

„No perfektní,“ zahlaholila. „Tak jak to napíšeš do sešitu?“

„Čtyři plus dvě…,“ zkusila to Hanka s přimhouřenýma očima.

„Na začátku jich bylo šest,“ připomněla Mirka.

„Šest plus dvě…,“ opravila se bryskně její malá žákyně.

„Proč plus? My jsme nějaké jablko přidávaly?“ pokračovala v mučení dítěte.

„Mínus?“ pípla Hanka. Vzhledem k tomu, že k ostatním početním úkonům se ve své školní docházce ještě nepropracovala, působila její nejistota obzvlášť tristně.

„No jistě,“ zajásala přesto Mirka nadšeně. „Takže šest mínus…“

„Čtyři…?“

„Hanko!“

„Dvě!“

„Jo, a zrovna to piš do sešitu.“

Hanička místo toho nadskočila a letěla ke dveřím. „Mamka!“

Musela mít uši jako netopýr, neboť Mirka až z hlasů v předsíni poznala, že tentokrát se ze strany Hanky skutečně nejednalo o mazanou fintu, kterak zastřít, že si ne a ne vzpomenout, jak se píše šestka.

Když se octla v předsíni, ty dvě už se mačkaly v náručí.

„Ahoj,“ přivítala Mirka Jindřišku se zdviženým obočím. „Co je? Nepřišel?“

Jindra mávla rukou. „Potom… Páni, já mám hlad.“

Odložila Hanku na zem a zamířila rovnou do lednice v kuchyni. Mirka se za ní zamyšleně dívala. Jindřiščiny polodlouhé vlasy, které za svou zářivost vděčily chemii pouze částečně, se čtveračivě roztančily po zádech její modré halenky, pevný zadek se pěkně rýsoval v černých kalhotách a dlouhé nohy zdolaly těch pár metrů s elegancí, kterou by Mirka nenatrénovala ani kdyby příštích pár let poctivě navštěvovala speciální baletní kurzy určené pro obzvlášť netalentovaná dřeva. Přesto v jejím postoji, v držení ramen a hlavy a ve způsobu, jakým kladla chodidla na zem, četla Mirka rozladěnost a snad i rezignaci.

Jindřiška otevřela dvířka olepená obrázky a vzkazy.

„Musím něco schroustnout. Kvůli té pitomé večeři jsem ani neobědvala… hernajs, kdo sežral všecky jabka?“

„Myš šedá početnicová,“ oznámila jí důležitě dcera.

—

K debatě se dostaly až poté, co daly Hanku spát. Nalily si minerálku, do misky nasypaly pár oříšků s rozinkami a posadily se v obýváku do křesel. Pustily televizi, ale degradovaly ji na pouhopouhou kulisu.

„Takže nepřišel,“ tipovala Mirka.

„Ale jo, přišel. Ale hned po aperitivu mi bylo jasné, že s ním ztrácím čas.“

Jindřiška už se stihla odlíčit a převléci do domácího. Pohodlné tepláky a volná mikina vyčarovaly z okouzlující ženy milou domáckou bytost, tedy takovou, která se jejímu skutečnému já podobala daleko více než ona dřívější oslňující kráska.

„To šlo teda rychle,“ podivila se Mirka. „Co provedl?“

„Zeptala jsem se ho, jestli má rád děti.“

„A?“

„Pravil zaníceně, že je zbožňuje. Pak dodal, že nejradši je má na smetaně.“

„Jindro!“ zvolala Mirka. „Jseš hrozně přecitlivělá!“

„To je možné, ale u něčeho takového můj smysl pro humor definitivně končí.“

„Sama by ses tomu ještě před pár lety zasmála.“

„Před pár lety jsem byla nebetyčně pitomá. Zamindrákovaná onuce. Fuj!“

Připomínka ne až tak dávných dob mezi ně na chvíli vnesla tíživé ticho. Mirka bezmyšlenkovitě sáhla po své sklence a vydatně z ní upila. S Jindřiškou se kamarádila už od prvního ročníku gymnázia. Ona, přespolňačka, která do školy denně dojížděla vlakem, nejprve vzhlížela k urostlé blondýnce z okresního města, s níž se chtěl skamarádit snad každý, s posvátnou bázní. Pak se jednoho dne při tělocviku, v zápalu jakési přihlouplé běhací hry, provozované v rámci rozcvičky před obligátním a nenáviděným volejbalem, srazily hlavami. Až to zadunělo a před očima se jim roztančily nespočetné jiskřičky. Jejich pohledy se nejprve bojovně zkřížily a zřetelně z nich čišelo přesvědčení, že viník téhle nehody je naprosto jasný, že na něj právě úkosem hledí a že si zasluhuje vrcholné pohrdání. Vzápětí obě dívky vyprskly, a to natolik doslova, že se navzájem vydatně poprskaly. Nakonec jim tahle událost přinesla nejen slušivé boule, ale také celoživotní kamarádství na život a na smrt.

„No dobře, tak se na to vykašli,“ našla Mirka svůj ztracený hlas. „Stejně si myslím, že to s tou úporností, s jakou se snažíš vrátit Hance úplnou rodinu, poněkud přeháníš. Vždyť Hanka ani trochu nevypadá, že by jí mužský živel kdovíjak chyběl.“

„Jo, je hezké, že jí děláš v mnohém taťku ty. Jenže tak jako tak jsi ženská. Z toho, že umíš draka a spravuješ jí rozbité barbíny, neokouká, jak se správně chovat k tvorům opačného pohlaví,“ namítla Jindřiška. Mirka zavrtěla hlavou.

„Děláš jako bys byla jediná rozvedená ženská s děckem na světě.“

„Jediná určitě ne. Ale to ještě neznamená, že musím rezignovat a musím se smířit s tím, že Hanka nebude mít v životě žádný pořádný mužský vzor. Kdepak, tohle já nevzdám. Ty doby, kdy jsem se bála, že znovu narazím na psychouše, už jsou dávno pryč.“

Mirka sice dobře věděla, jak na její kamarádku každý nezdařený pokus o partnerský vztah těžce doléhá, na druhé straně měla z jejího odhodlání upřímnou radost. Když si vzpomněla na doby, v nichž jí Jindřiška svatosvatě slibovala, že od Sedláčka hned zítra odejde, a místo toho se k ní přišla po pár dnech vybrečet s čerstvou modřinou pod okem, dělalo se jí až fyzicky zle. Její krásná kamarádka, kdysi plná života a sebevědomí, si v těch dobách sáhla až na samé dno lidského ponížení a rezignace. Pokud jde její nynější elán ruku v ruce s opatrností a uvážlivostí, tak zaplať pánbůh za něj.

„Jenže Jindro,“ napadlo ji. „Možná by sis měla ujasnit, o co ti jde v první řadě. Někdy z tebe mám spíš dojem, že víc než taťku pro Hanku hledáš někoho, kdo by ti pomohl zaplašit tvůj pocit samoty a dokázal ti, že jsi pořád ženská, za kterou stojí zato se ohlídnout.“

„Na co narážíš? Na to, že jsem s pár z nich skončila v posteli a pak dál nepokračovala? Že jsem tudíž pod záminkou taťky hledala jenom nezávazný sex a schválně si k němu vybírala neperspektivní jedince, jen abych měla důvod to zavčas utnout?“

Mirka se na ni pozorně zahleděla. „Sakra, to, cos teď řekla, stojí fakt za zamyšlení…“

„Ale jdi, ty brepto. Nemůžeme všecky žít jako jeptišky. To je výhradně tvoje specialita. S Macháčkem sis začala jako panna a poté, co z tvého života vysmahl, se tak zase chováš. Schválně mi řekni, jestli byl někdo po něm. Že se ptám, co? Pusto, prázdno. Tak zkus hádat, na kom by si psycholog smlsnul víc, na mně, nebo na tobě?“

„Já přece sex nezavrhuju. Jenom prostě nejsem uzpůsobená k tomu, abych ho provozovala s každým, koho nevídám denně po dobu aspoň půl roku.“

„Myslíš s každým kromě tvého milovaného Hynečka Jaroše,“ zasmála se Jindřiška. „Už si tě aspoň všiml?“

„Nech toho. Nezneužívej mé důvěrné informace k tomu, aby sis ze mě dělala legraci. Jaroš je a vždycky bude výhradně platonickou láskou, tudíž je naprosto nepodstatné, jestli si mě všimne, nebo ne,“ poučila ji Mirka se zvednutým prstem.

„Řekla puberťačka své kamarádce a důkladně si vymáčkla beďara na nose,“ doplnila Jindřiška neuctivě.

„Ale co tě nemá. Puberťačka by se naopak utápěla v nereálných snech. Podívej, já prostě vím, na co mám, a nehodlám se trápit něčím, co nemůžu změnit.“

Jindřiška zavrtěla hlavou a pousmála se. Kdy téhle holce konečně dojde, jaká se z ní po neslaných nemastných středoškolských a vysokoškolských letech a po nepovedeném manželství nakonec vyloupla zajímavá a atraktivní ženská? Její rysy byly vždycky jemné, jenže předtím je kazila nečistá pleť a v posledních letech i nadbytečná kila, ale nyní by ji bez váhání mohla prohlásit za krasavici. Kromě toho měla ve výrazu tváře něco, co bylo nad všechnu krásu světa: otevřenost, ochotu zapojit se do každé legrace a hlavně zájem o lidi a věci kolem sebe.

„To mi teda řekni, co ten vznosný sameček má navíc oproti normálním smrtelníkům, že by nepřicházelo v úvahu, aby se mu líbila ženská s vysokoškolským vzděláním, štíhlá, pohledná, inteligentní, se slušným platem a bytem, pravda, v současné době částečně pronajatým, ale pořád pěkným tři plus jedna?“ otázala se Jindřiška.

„S tím vzděláním a bytem by se dalo jistě souhlasit,“ připustila Mirka sladce.

„Jasně. Ale jinak jsi ošklivá, tlustá a blbá. Zapomněla jsem na něco? Jo, neumíš vařit a jsi závislačka, i když abstinující,“ přisadila si Jindra. „Mimochodem, nevíš, kam se poděla ze špajzky ta kofila? Hanka ji nejí, to víme obě dvě moc dobře.“

„Tak prrr,“ ohradila se Mirka. „V tomhle jsem nevinně. Náhodou ji zbodla ta Hančina kámoška Helenka. Ta, co v sedmi letech váží padesát kilo. Odpoledne si tu spolu hrály a Helence pochopitelně děsně vyhládlo. Když jsem otevřela špajzku, že jí namažu chleba, pravila, že přesně na tohle má hlad, a už bylo půl kofily v čudu. Zajímalo by mě, co jsou zač ti její rodiče, pokud je pravda, že děcko si sladkostma kompenzuje nedostatek lásky.“

„A nejen děcko,“ podotkla Jindra se zdviženým obočím.

„Na mě nekoukej,“ zafuněla Mirka. „Já tady už přes rok abstinuju.“

„Protože sis to zakázala, ale ne proto, že sis vyřešila nedostatek lásky.“

„Holka zlatá, jakmile si tu závislost jednou vypěstuješ, tak se jí nezbavíš, i když ten důvod, proč jsi do ní spadla, pomine.“

„A pominul?“

„Sakra, vždyť u mě ani nikdy nebyl. Vyrůstala jsem ve šťastné harmonické rodině.“

„To ti nikdo nebere. Vždyť jsi se taky vypapala až s Macháčkem po boku.“

„Náhodou, sladkosti jsem milovala vždycky, už jako děcko,“ namítla Mirka. „Veškeré mé kapesné šlo s železnou pravidelností na lízátka, nanuky a cucavé bonbóny. Zatímco má vzorná sestřička si šetřila na ušlechtilé věci, jako třeba Mateřídoušku nebo soupravu Mladý chemik. Aúúúú,“ zavyla náhle, „teďka bych si dala pořádný kusanec Studentské pečeti!“

Jindra si pomyslela, že vedle takového exempláře mužského pohlaví, jakým byl Macháček, to nakonec mohlo s Mirkou dopadnout ještě daleko hůř. Hledáním útěchy v alkoholu počínaje a mimořádně sadistickou vraždou spáchanou v afektu konče. Hojení bebíček pomocí vánočních krémových figurek, oříškových čokolád a lázeňských oplatků, které mělo za následek Mirčino prudké zakulacení, bylo z toho všeho ještě lepší variantou.

Před více než rokem Mirka prohlásila, že svou zálibu ve sladkém vyhodnocuje jako drogovou závislost, a zahájila totální abstinenci, tedy alespoň pokud šlo o řepný cukr. Objevila totiž, že medu, rozinek, datlí, fíků a müsli tyčinek slazených fruktózou se přejíst nedá, neboť v jejich případě, na rozdíl od řepného cukru, funguje v organizmu ochranná záklopka signalizující přeslazenost.

Na samém počátku pojala Mirka svou abstinenci natolik přísně, že pila i svou ranní kávu hořkou. Ačkoliv tak s úšklebkem činila po celé tři měsíce, ne a ne si tuhle tekutinu oblíbit. Poté učinila první zásadní objev: cukr v nápojích nevadí. Nutkavá potřeba vypít pět litrů kávy nebo coly jen proto, aby do sebe tělo narvalo své denní penzum cukru, se nekonala. Další objev se dostavil o půl roku později na jedné z rodinných oslav narozenin. Mirka logicky usoudila, že když ji slazené nápoje nevrhly zpět do závislostí, znamená to, že závislost byla pouze psychická, a nikoliv fyzická. Proto si s rozmyslem povolila jeden kousek cukroví. Pustila se do jeho konzumace plná strachu, zda ji navrátivší se závislost vzápětí nepřiměje vrhnout se na celou mísu, aby si ji s ďábelským svitem v oku odvlekla někam do ústraní a vybílila do poslední molekuly. A ono se nic nestalo. Poválela pochutinu v ústech, pochválila, a dost. Od té doby věděla, že její vztah k cukroví už nikdy nebude takový, jako u normálních smrtelníků. Jeden kousek je jí zcela lhostejný. Aby jí cukr přinesl nějaký požitek, musela by se jím ztřískat do němoty. Žádná střední cesta pro ni neexistuje. A tak konzumovala cukrovinky víceméně nezúčastněně a jen tehdy, hrozilo-li, že svým odmítnutím urazí hostitelku, tudíž téměř nikdy. V rodičovském domě měli pro její zásady pochopení, o Jindřišce už ani nemluvě. Ta občas sice upekla nějakou buchtu, ale Mirku s ní neprovokovala.

„Ale nedáš,“ reagovala Jindra na procítěné zvolání týkající se jedné z Mirčiných kdysi nejoblíbenějších pochutin, kterou byla schopná slupnout po obědě na posezení.

„Abstinuju,“ poučila ji kamarádka a odhodlaně sáhla do misky po rozince. „Nakonec, tohle je skoro totéž, akorát bez té čokolády.“

„No jasně, a ta je beztak hnusná,“ dala jí za pravdu Jindra.

„Takového exota, jak seš ty, by fakt pohledal,“ zafuněla Mirka. „Nemít rád čokoládu je prudce nenormální, až zvrhlé.“

„O nic míň zvrhlé než nejíst nádherný, voňavý, krvavý bifteček. Bože můj, já mám hlad! Nebýt toho pitomce na smetaně, tak jsem si ho mohla dneska večer dát! V jídelním lístku byl dokonce třicetigramový. A já tu místo toho žeru ořechy s rozinkama s jednou cáklou starou pannou! Sakra, to je život!“

„Snad třistagramový ne?“ opravila ji Mirka. „Ale to jsi celá ty. Nula sem, nula tam. Mimochodem, tím jsi mi připomněla, že jsem s tebou chtěla mluvit na téma matematického talentu tvé dcery.“

Jindřiška se ušklíbla. „Celá po mně, co?“

„O to ani tak nejde, Jindro. Horší je, že jí to pořád říkáš. A ona to po tobě opakuje. Místo aby se snažila, krčí rameny a prohlašuje, že mamka byla taky blbá na počty. Tohle nedělej, fakt. Já vím, že to bereš jako fórek a jako preventivní útěchu, že se na ni nebudeš zlobit za špatné známky, ale v první třídě je trochu brzo na to, aby se vzdávala. Nehledě na fakt, že po necelých třech měsících školy se houby pozná, jestli talent má, nebo ne.“

„No jo, sory,“ kála se Jindra. „Nějak to napravím.“

„Buď tak hodná. Řekni jí, že do deváté třídy jsi na matiku stačila.“

„To bude ale hodně velká nadsázka.“

„Tak aspoň do páté. Musí jí být jasné, že do páté třídy není důvodem pro špatné známky nic jiného než lenost, a netalentovanost že je pustá výmluva.“

„Rozkaz, soužko učitelko. Ale stejně obě víme své. Pokud jde o matiku, vždycky jsem byla naprostý exot. Dobře víš, že nebýt tebe, nejenže jsem neodmaturovala, ale vůbec bych se k té matuře nepropracovala. Vzpomínáš, jak už někdy ve druháku ječel starý Mazánek po celé chodbě cestou z naší třídy do kabinetu, že než by měl přivést Šulcovou k maturitě, to si radši koupí bavlnky, naučí se křížkové vyšívání a půjde se živit stánkovým prodejem kuchyňských deček?“

Mirka se rozchechtala.

„Jak by ne! Dokonce i šerifa vylákalo z ředitelny jedno z úderných hesel, které hodlal na své produkty vyšívat. Jak to bylo? Hospodyňka časně vstává…“

„Do práce je celá žhavá,“ doplnila Jindřiška. „Tak mi řekni, kde mám brát nějakou naději, že na tom bude holka líp.“

„Třeba nebude, ale taky ji nemusíš cpát na gympl jako vaši tebe. Je přece spousta středních škol bez matiky.“

„To víš, že na gympl nepůjde. Chudák dítě, taková traumata, co jsem musela kvůli té své blbosti zažívat…“

„Ale no tak,“ zubila se Mirka. „Odkdy blbci dokončí vejšku a získají doktorát? Přestaň se tady, prosím tě, rochnit v těch svých starých mindrákách. Vidíš, mně matika šla, a nakonec jsem jenom magor, zatímco ty jsi dr.“

Po maturitě na břeclavském gymnáziu se sice obě přihlásily na brněnskou univerzitu, ale zvolily zcela odlišné obory. Mirka se pustila do studia informatiky, Jindřiška si vybrala kombinaci čeština – dějepis na filozofické fakultě. Koleje dostaly na opačných koncích Brna, také okruhy jejich známých se většinou neprolínaly, ale přesto zůstaly v kontaktu. A po promoci se sešly ve stejném bydlišti, neboť si našly zaměstnání v Brně a domluvily se, že spolu budou sdílet podnájem…

Jindra krčila rameny. „Rozdíl jedné zkoušky, no. Až na to, že pro praktický život nám to bylo houby platné oběma. Obě jsme si, titul netitul, vzaly ty největší voly z celé galaxie a přilehlého okolí, i když ty přece jen o trochu menšího. Zato sebevědomí nám sebrali oba asi tak stejně. Jenže zatímco já usilovně pracuju na jeho znovunabytí…“

„…nabyla jsem ho já už dávno,“ skočila jí do řeči Mirka.

„Ha ha,“ pronesla Jindra. „Tak proto ty tvé kydy o nedosažitelnosti pana Úžasného, který je, pravda, jen dle mého laického úsudku, stejný chlap z masa a kostí jako kterýkoliv jiný? Ale já do tebe vidím, kamarádko. Tobě totiž náramně vyhovuje zbožňovat ho jenom zpovzdálí. A víš proč?“

Mirka se ušklíbla. „Určitě mi to ochotně sdělíš.“

„Za prvé proto, že se bojíš poznat ho blíž, abys o něm neztratila veškeré iluze. A za druhé ho používáš jako obranu před ostatníma chlapama, kteří by mohli připadat v úvahu. Prostě taková výmluva, proč nikdy s nikým nikam nejdeš. Nemá to cenu, stejně nedosahují dokonalosti božského Hynka,“ pitvořila se.

„Děkuji, slovutná psychoanalytičko,“ vrátila jí Mirka stejným tónem. „Hned zítra si domluvím rande s tím fousatým projektantem, který si svou mužnou ozdobu s gustem přizdobuje vlasovými nudlemi, jenom abych ti dokázala, jak hluboce, ale opravdu hluboce se mýlíš.“

„Nevím, proč uvádíš zrovna toho, když by se našli daleko lepší. Mirko, fakt, měj přece taky už kousek rozumu. Měla bys s tím Jarošem sakra rychle něco podniknout, než ti ho vyfoukne jiná.“

Mirka usoudila, že bude moudřejší debatu na tohle téma zavčas ukončit. Zahleděla se na obrazovku, pak zpozorněla a vzala do ruky ovladač, aby zesílila zvuk.

„Počkej, tohle mě zajímá,“ pronesla procítěně.

„Ovšem, regulace početního stavu antilop v Horní Voltě, to bylo odjakživa tvoje velké téma,“ odfrkla Jindřiška, zvedla se a přece jen si šla najít na zub něco vydatnějšího, než byly oříšky s rozinkami.

Mirka vrátila pohled na obrazovku a přitom se potutelně usmívala. Tenhle druh škádlení ji bavil, ale nesměla se překročit určitá hranice. No jistě, božský Hynek Jaroš skutečně existuje, ale její vztah k němu si obě dvě do značné míry vykonstruovaly, aby se měly o čem špičkovat. Mirka ho poznala před pěti lety. Oba tehdy působili v jedné obchodní firmě, ona jako programátorka, on v nějaké ekonomické funkci. Vzhledem k tomu, že osazenstvo firmy čítalo asi stovku osob, teoreticky by se měli všichni dobře znát, ovšem lidé od počítačů vždycky stáli tak trochu mimo a zbytek zaměstnanců je měl za exoty beznadějně ponořené do své prapodivné virtuální reality. Mirka by se vlastně vůbec nedivila, kdyby si ji z té doby Jaroš nepamatoval. Nehledě na svou příslušnost k exotům se tehdy honosila pár kily navíc a o poznání horší pletí, než jakou měla nyní. Také vlasy tenkrát nosila nakrátko, zatímco dnes je má po ramena a češe si je do culíku. Ostatně, nač by se o sebe měli zajímat, když byla vdaná a on ženatý? Vždyť ona jej zaregistrovala jedině proto, že byl jednoduše nepřehlédnutelný. Nejen svým zjevem, ale hlavně kouzlem osobnosti. Šířil kolem sebe auru sebevědomého chlapa, který k dosažení svých cílů nemá zapotřebí uchylovat se k podlostem, ale troufá si jednat vždy na rovinu a nebojí se ani těch nejhrozivějších střetů. Navíc to byl vysoký štíhlý mužský se zelenýma očima, hustými hnědými vlasy a omračujícím úsměvem. Pochopitelně ho ve firmě zbožňovaly všechny ženské od dvaceti do šedesáti, ale měl také slušný respekt u kolegů i u svých nadřízených.

No, a pak už stačilo pár obdivných slovíček týkajících se jeho osoby pronesených před Jindřiškou, a fenomén Mirčina nedosažitelného idolu byl na světě.

Z obchodní společnosti odešla před čtyřmi lety a zakrátko nato se rozvedla. Nastoupila do firmy Servocomp, která se zabývala zajišťováním správy počítačů pro větší i menší zákazníky, a jejím pracovištěm se stala velká stavební firma Jirák, kde se v roli na plný úvazek najaté externistky starala o zálohování veškerých počítačových dat. Milého Jaroše by dávno pustila z hlavy nebýt toho, že k ní asi před rokem dorazil po síti e-mail, který oznamoval změnu na pozici ředitele marketingu a financí Jirákovy firmy. Na vlastní žádost funkci opustila paní Irena Krejčířová, která se hodlá věnovat rodinným povinnostem, a na její místo byl konkurzem vybrán ze šesti interních i externích uchazečů pan inženýr Hynek Jaroš. Stručný profesní životopis, který následoval, a v němž figuroval jejich dřívější společný zaměstnavatel, nenechal Mirku na pochybách, že se jedná skutečně o jejího starého známého. Neváhala tuhle zprávu zvěstovat Jindřišce, která posléze nepromarnila jedinou příležitost zveličit někdejší Mirčiny pochvalné řeči pronesené na Jarošovu adresu a přeonačit je v beznadějné zbožňování.

Pravdou bylo, že se v Mirčiných očích stal jakýmsi prototypem ideálního muže, ale to nic neměnilo na tom, že by ji vůbec nenapadlo snažit se k němu nějak přiblížit. Jako zdatná softwarová odbornice si pochopitelně zjistila z personálních údajů, že jeho rodinný stav je nyní „rozvedený“, ale ani tenhle fakt pro ni nepředstavoval pobídku k tomu, aby se pokusila začlenit do nepochybně početného davu uchazeček o jeho přízeň. Jenže bylo to skutečně kvůli nedostatku sebevědomí, jak tvrdila Jindřiška? Asi sotva. Ne že by její šance zaujmout jej byla nějak velká, ale úplně mizivá rovněž ne. Kdyby se do toho pořádně opřela, možná by se k nějakému výsledku dopracovala, jenže ona si vůbec nebyla jistá, zda o jakékoliv sblížení s mužem, byť to byl ten ideální, vůbec stojí. Celé roky jí trvalo, než nabyla zpět své značně pošramocené sebevědomí, které pracně sbírala z trosek svého manželství, tak nač by, probůh, měla být natolik hloupá, aby riskovala jeho další ztrátu? Za to nestojí žádný chlap, ani ten nejúžasnější. A ať už si Jindřiška říká co chce o úplné rodině, také ona dělá všechno pro to, aby se jí žádný muž nedostal pod kůži. Zdánlivě je shání, občas se s nimi dokonce i vyspí, ale do svého života je pustit nechce. Na každém posléze najde nesčetné chyby, kvůli nimž je s úlevou, kterou by ovšem nepřiznala ani sama sobě, opouští…

Jindřiška se vrátila do pokoje s talířem naloženým krajícem s máslem a sýrem, který si přizdobila zelenou paprikou.

„Tak co, jestlipak jsi se tady mezitím věnovala hlubokomyslným úvahám?“ otázala se s plnými ústy.

„Hm, jasně, a došla jsem k závěru, že by se s tím mělo skutečně něco udělat,“ připustila Mirka.

„No ne,“ žasla její kamarádka.

„Myslím s těma antilopama v Horní Voltě,“ pronesla Mirka vážně a dlouze se zahleděla na obrazovku. Jindřiška vypustila z úst slovo, za které by Hanička dostala přes pusu, a pak jí zaskočilo.

„Jau, nemlať mě,“ ohradila se, když znovu popadla dech.

Jejich společné bydlení na začátku pracovní kariéry trvalo necelé tři roky. Pak se Jindřiška vdala a odstěhovala se do bytu svého muže, šarmantního a dobře zajištěného pětatřicátníka, který byl už jednou rozvedený, ale samozřejmě jen proto, že se z mladické nerozvážnosti oženil s nemožnou slepicí. Také Mirka už v té době chodila s Macháčkem, a tak Jindřiščin odchod ze společného podnájmu její snahy o pořízení vlastního bydlení pouze trochu urychlil. Jak nyní blahořečila prozíravosti svých rodičů, kteří svou půjčku podmínili tím, že se byt koupí ještě před svatbou, a tudíž bude patřit výhradně jí!

Důvody, proč se dlouholeté kamarádky opět octly ve společném bydlišti, a obě bez manželů, byly spletité, a v případě Jindřišky dokonce až téměř tragické. Jenže to už je naštěstí všechno pryč. I šarmantní Sedláček, z něhož se v soukromí vyklubal psychopatický násilník, i bohorovný Macháček, jehož životním heslem snad musel být výrok „slibem nezarmoutíš.“ Znechucení z toho, nakolik špatně jej za ta léta společného chození odhadla, nakonec způsobilo, že se Mirce protivilo i jeho příjmení, a tak se po rozvodu vrátila ke svému původnímu.

Mirce náhle blesklo v očích, jak se jí cosi vybavilo.

„Jo, abych nezapomněla, mám jednu velmi žhavou novinku. Původně jsem si ji chtěla nechat pro sebe, ale když o tom tak přemýšlím, vlastně se tě to taky poněkud týká,“ vyhrkla.

„Ale, copak?“

„Vyslechla jsem dnes v práci na WC jednu zajímavou informaci.“

„Jak stylové!“ zvolala Jindřiška. „Někdo si nevšiml, že jsi v kabince, a drbal? O Jarošovi?“

„To vůbec ne. A bylo to naopak. Ty dvě byly v kabinkách, halekaly na sebe přes přepážku a přeslechly, že jsem vešla dovnitř.“

„Co zajímavého povídaly?“

„Ta mladší pravila, že její kolegyně je naštvaná, protože navážno chodí s Kamilem, jenže ten v poslední době pořád pokukuje po té externistce od počítačů.“

„Kdo je Kamil?“ zajímala se Jindřiška.

Mirka trhla ramenem. „Co já vím? Po chodbách se motá chlapů… No a ta druhá se jí zeptala, jestli myslí Salajkovou, a ona jí to potvrdila. Ještě si ujasňovaly můj popis, načež ta druhá se rozřehtala. Co blbneš, povídá, vždyť ta není na chlapy!“

„Cože?“ Jindřiška zapomněla jíst a zůstala na ni civět s otevřenými ústy.

„Ví to prý už půlka firmy. Nějaká Andula z účtárny má prej tetu v našem baráku. A ta teta říkala, že my dvě tu spolu žijeme na lízink.“

„Na co?“ nechápala Jindra v první chvíli, než jí to došlo. „Na lí…“ A v mžiku oněměla.

„Jo. Ty prej děláš mamku a já taťku.“ Po těchto slovech začalo Mirce neovladatelně cukat v koutcích úst. „Prostě taková dokonalá lesbická rodinka, ve které se jedna z nás obětovala a překonala nepřekonatelný odpor k chlapům, abychom si zajistily dokonce i potomka.“

Teď už vyprskla i Jindřiška. „No to je gól,“ řehtala se jako pominutá. „Tak na lízink, říkáš? Panebože, já se z toho počůrám! Kde na to ti lidi chodí, proboha?“

Náhle zvážněla. „Sakra práce, co když se tenhle drb donese Jarošovi?“

„Ty máš teda starosti,“ křenila se Mirka. „O tom nepochybuj, že donese nebo už donesl. Znáš přece firemní tamtamy, ne? A je jedno, o jakou firmu jde.“

„Prosím tě, a to ses ani neohradila? Neřeklas jim pěkně od plic, ať přestanou šířit takové debilní drby?“

„Já jsem měla co dělat, abych se neudusila smíchy, a z těch záchodů jsem vystřelila jak raketa.“

„Udělalas dobře, Mirko? Vlastně si teď nejsem jistá, jestli je to až tak ohromná legrace.“

„Jasně že to je legrace. Mně je vážně fuk, co kdo drbe. Z toho jsem už vyrostla, abych se trápila lidskýma řečma. A ostatně, myslíš, kdybych to popřela, že by mi věřily?“

„No jo, ale co s tím teďka budeme dělat?“

„Co myslíš?“

„Tváříš se, jako by to bylo úplně beznadějné.“

„Podle mě je to fakt jedno. Tebe se to nijak nedotkne a pokud jde o mě, stejně jsem nehodlala lovit ve firemních vodách. Ostatně ani v jiných…“

„Pomohlo by nějak, kdybych si občas přivedla nějakého chlápka sem?“

Mirka se uchechtla.

„Jasně. Znamenalo by to, že chceme rozšířit rodinku.“

„Jéžiš, vždyť se tomu furt tak debilně neřehtej, Salajková. Uvědom si, že tohle může mít dalekosáhlé následky. Co když to pronikne až k vám na dědinu? Sakra fix, ženská, vždyť to pochop. To je na odstěhování, tohle,“ vybuchla Jindra.

Mirka náhle vystřízlivěla. „Do prkýnka, nešil. Nehledě na to, že je to totální blbost, stejně tím nic nespravíš. Ta dotyčná z baráku nanejvýš poví, že jsme se rozešly, to je celé.“

„Znovu se vdáš.“

„Kvůli drbnám? A hrabe ti, nebo co?“

„Tak já se znovu vdám.“

Mirka zaťala zuby. „Poslouchej, Jindro, ne aby tě napadla stejná nebetyčná blbost, jakou už jsi jednou v životě vyvedla. Opovaž se vzít si prvního mamlase, který se ti připlete do cesty, jenom kvůli tomu, abys vyhověla jakýmsi pitomým konvencím. Máš snad proboha víc rozumu, než v těch šestadvaceti, kdy sis nechala od mámy nabulíkovat, jak je celému sousedství pro smích kvůli tomu, že máš sice titul doktorky filozofie, ale chlap nikde!“

„Vždyť tys udělala to samé!“

„Jenže na rozdíl od tebe to nehodlám opakovat!“

Jindra mávla rukou. „Já přece taky ne!“

„Tak se uklidni, jo?“

„No jo.“

„A přestaň blbnout se stěhováním. Dobře víš, že tady nejsi z žádného milosrdenství.“

„Jen aby.“

„Jak jen aby? Copak nevíš, jak velkou mám hypotéku? Jak myslíš, že bych to bez tvého příspěvku utáhla, ha?“

„Vždyť platím jen půl nájemného a tři pětiny spotřeby.“

„To si myslíš, že je pro mě nepodstatné?“

„Tu spotřebu ale spotřebuju.“

„Nájemné bych platila stejné. A pokud jde o spotřebu, je jedno, jestli na bednu čumí jeden člověk nebo tři.“

„Jasně, ty bez večerníčku nedáš ani ránu, co?“

„Křemílka s Vochomůrkou náhodou miluju,“ odsekla Mirka. „A Macha se Šebestovou můžu třeba každý den.“

„A ještě tady zadarmo doučuješ už druhou matematicky tupou generaci z naší rodiny,“ přisadila si Jindra.

„Prosím tě, tenhle týden jsem s ní psala jednu jedinou úlohu. Ostatní jste dělaly spolu.“

Jindra ohrnula nos. „To dlouho nebude. Jakmile se dostanem ke zlomkům, potupně končím.“

„Do té doby je spousta času. Mimochodem, kolik jablek zůstane, když ti ze šesti dvě sežerou myši?“

„Myši nikdy nesežerou celé jablko,“ opáčila Jindra.

„No vidíš, důležité je, že vám oběma s Hankou nechybí zdravý selský rozum,“ zajásala Mirka. „Například mě tohle vůbec nenapadlo. A že jsme těch myší ve sklepě měli.“

„Jo, milá zlatá, život není jenom matematika… Sakra, ale doufám, žes nenechala Hanku, aby napsala do výsledku šest ohryzaných.“

Mirka se plácla dlaní do čela. „Jo ták, proto ona se mě ptala, jaké i se píše ve slově hryzat!“ zvolala a pak se smíchem hleděla za kamarádkou, která vyskočila z křesla s úmyslem prohrabat dceři školní batůžek.

Vzápětí Jindra dosedla zpět. „Potvoro,“ zafuněla. „Půlku těch písmenek ještě ani nezná.“

2

„Cože? Do butiku? Kupovat šaty? Proboha, proč? Tomu já přece vůbec nerozumím! Dobře, já vím, je to náš firemní večírek, ale to ještě neznamená...“

Inženýr Hynek Jaroš při tomhle náročném telefonickém rozhovoru ještě stihl klobat číslice do excelu.

„Podívej, i kdybych třeba chtěl, tak za dvacet minut mi začíná série jednání a hned po nich, i za cenu, že tu ztvrdnu třeba do noci, musím něco vyhledat ve starých mailech... sakra, co ten krám po mně chce... yes a neotravuj!“ Odklikl okénko, které se mu objevilo na obrazovce, a pokračoval v hovoru i klobání. „Takže opravdu nemám čas... no to víš, že jsem šúr, tak zalez.“ Znovu klikl. „Fakt se nezlob, ale jsem přesvědčený, že ten nákup zvládneš bravurně i beze mě. Trochu si drž na uzdě svou zálibu v krátkých sukních a velkých výstřihách a bude to v pohodě. Neboj, plně spoléhám na tvůj vkus a vůbec si nemyslím, že mi na večírku uděláš ostudu. Nakonec to nemusíš nijak přehánět. Jestli čekáš přehlídku večerních rób, tak jsi dočista vedle. Dokonce se vsadím, že některé výše postavené nebo příliš zaměstnané kolegyně si tam skáknou rovnou v kostýmku z práce, a taky se svět nezboří... Prosím tě, už vážně musím končit. Nutně musím dodělat ještě jednu tabulku, než mi sem vpadnou... To víš, že je mi to taky líto, ale co se dá dělat. Jo, jo, i já posílám pusu, pá...“

Odložil mobil, z něhož ještě stačilo zaznít cosi o otravných workoholicích, dopsal dvě číslice, tabulku uložil a pak se na chvíli opřel ve svém ředitelském křesle.

Možná udělal chybu, že to s Ivetou nechal zajít tak daleko. Nehodí se k sobě. Jedenáct let rozdílu je znát až příliš. Ačkoliv tváří i postavou hotová žena, Iveta se dost často chová spíše jako rozmazlené děcko. A k tomu všemu měl čím dál silnější dojem, že jí pomalu začíná vadit jeho pracovní vytíženost. Sama měla nenáročné zaměstnání, v němž si odkroutila svých osm hodin a ani o minutu déle, a jeho občasné pozdní příchody ji dráždily, v poslední době až neúnosně. Navíc dělala čím dál průhlednější narážky na to, jak je pro něj nepohodlné, když ji večer vozí domů, a oč lépe by se měl, kdyby si ji nastěhoval k sobě. Obdiv k jeho půdnímu bytu nijak neskrývala od začátku, což mu ovšem dávno přestalo lichotit, tedy přesněji od chvíle, kdy pochopil její touhu sdílet jej s ním. Vlastně by se tomu neměl divit. Bylo jí třiadvacet, v rodičovském bytě stále obývala pokoj se svou mladší sestrou a při svém platu mohla o vlastním bydlení uvažovat jen stěží. Je zřejmě logické, že hledá pohodlný způsob, jak se dobrat slušného zajištění, ovšem kam se poděly všechny ty její řeči o tom, že má navždy zlomené srdce z předchozího vztahu, že Hynek vůbec není její typ a že mezi nimi nepůjde o nic jiného než o vzájemnou výpomoc v nouzi? Má věřit tomu, že se do něj během jejich účelového vztahu skutečně zamilovala, anebo jde o pouhé racionální zhodnocení všech pro a proti?

A co on? Dokáže si představit zbytek života po boku téhle ženy? Je nepochybně atraktivní a celkem inteligentní, i když za to poslední by ruku do ohně nedal. Po pravdě, rozhovory s ní ho už lehce nudily, neboť se točily stále kolem stejných témat, a společné mlčení zase nudilo ji, jelikož na rozdíl od něj nečetla. V momentech, kdy k sobě byl obzvlášť upřímný, si dokonce přiznával, že v tom vztahu pokračuje vlastně jen z pohodlnosti a kvůli snadno dostupnému sexu. Musel dát za pravdu své mámě, která to viděla zcela jasně: „Když vás to k sobě netáhne natolik, aby z toho do roka a do dne byla svatba nebo aspoň soužití se vším všudy, tak bys toho měl nechat. Nemá to perspektivu. Zaseklo se to.“

„Jestliže nám to vyhovuje oběma, tak to neřeš,“ namítal nicméně poté, co na tohle téma opět přišla řeč při jeho poslední víkendové návštěvě.

„Nejsem si ani trochu jistá, jestli to vyhovuje i jí,“ oponovala máma.

„Neznáš ji, tak co o tom můžeš vědět.“

„Neznám, protože jsi mi ji za celou tu dobu ještě nepředstavil,“ odsekla. „Což podle mě taky o čemsi svědčí.“

„Mami, svědčí to maximálně o tom, že něco takového nepovažujeme za nutné. Nejsme partneři v pravém slova smyslu. Budoucnost neprobíráme. Prostě žijem.“

„Takže tys úplně rezignoval na možnost najít si novou ženu a založit s ní rodinu?“ zaútočila máma tvrdě.

Zamyslel se.

„Zdá se ti to tak nepochopitelné?“

„Jistěže ano. Spousta chlapů se spálí jako ty, a přesto to zkouší dál.“

„Jo, jenže kdo z nich má za sebou hned celá léta proher a nových nadějí? Kdo z nich ještě dlouho poté pochyboval, jestli neudělal chybu, že to vzdal?“

„Neudělals chybu,“ ujistila ho máma. „Naopak. Kdybys to udělal o pár let dřív, vyšel bys z toho s menšími šrámy. Ale i tak, Hynečku, přece ses poučil. Víš už, na co si máš dávat pozor…“

„Jasně. Teorie je krásná věc. Ovšem život na tebe může uhodit z úplně jiné strany, než čekáš. Všechny tvé zkušenosti jsou ti potom leda na dvě věci. Ale neboj, mami,“ ujistil ji vesele. „I když tomu nechávám volný průběh, neznamená to, že nechodím po světě s otevřenýma očima. Až mi do nich padne něco perspektivního, slibuju, že budeš první, kdo se to dozví.“

„Něco perspektivního,“ odfrkla máma. „Já chci, abys mi přivedl milé děvče, a ne nějaké ‘něco‘. A aby byla věkem přiměřeně k tobě, žádnou holčičku. Jo, tak mě napadá, znáš Lidku, tu moji spolužačku ze střední školy? Nedávno jsem ji potkala, a svěřila se mi, že její dcera už rok žije sama, protože ji opustil manžel kvůli jiné. Ta dcera…“

„Mami, nech toho,“ zarazil ji hbitě.

„No co, je o tři roky mladší než ty, středoškolačka…“

„Mami!“

„Co by ti udělalo, nezávazně se s ní seznámit? Neohrnuj nos nad tím, že je rozvedená. To ty seš přece taky. A v přiměřeném věku svobodné, těch je jako šafránu.“

Zakřenil se na ni. „Mamino, vůbec nejseš diplomat. Jinak by ti muselo být jasné, že i kdybych proti ní předtím nic neměl, teď ji přímo nesnáším.“

—

Zpět k počítači usedl až v půl sedmé večer. Dlouho neotálel a sotva do sebe obrátil sklenici vody, aby nejen uhasil žízeň, ale také ošidil žaludek, který mu důrazně připomínal, že pojem pravidelná životospráva tady není jen tak pro legraci, otevřel svůj mailbox a jal se hledat onu důležitou zprávu, kterou musí ještě dnes zkopírovat a přeposlat.

Věděl, že byla někdy z března. Ale kam se, k sakru, všechny březnové maily poděly? A celý duben a skoro celý květen? Tohle snad není možné! Přece nic nemazal!

Obešly jej mrákoty. Jestli se tenhle mail doopravdy ztratil, může to znamenat, že firma přijde o pěkný balík peněz. Zákazník je na podobné věci pořádně háklivý. Vyžádat si onu informaci po třičtvrtě roce znovu může také mít za následek, že celou jejich firmu odepíše jako nespolehlivou a ukončí s ní spolupráci, jak nejdřív to jen bude možné.

Horečně začal probírat všechny mailové složky, které ve svém poštovním systému našel. Nikde nic.

A pak mu to došlo. Ten polední telefonát s Ivetou a hlášky, které během něj bezmyšlenkovitě odklikal. Jestli ty to nezpůsobily, ať se propadne…

Chladnokrevně sáhl po telefonu.

„Ahoj Evžene, prosím tě, nezlob se, že otravuju tak pozdě. Nutně potřebuju zjistit jednu věc. Nevíš náhodou, co se děje, když smažu maily? Dají se ještě nějak obnovit?“

„Záleží na tom, jestli jsi je smáznul i z Deleted items,“ odvětil hbitě kolega.

„Ne, ne, takhle jsem to nemazal. Ony mi naráz nějak zmizely všechny maily zhruba za tři měsíce.“

„Jen tak zmizely?“ zapochyboval kolega. „A nepřesunuls je někam do archivu?“

„Do všech archivů jsem se díval.“

„Počkej, dneska je prvního, že? Přece ti musel nabídnout smazání takový ten periodicky otravující program, který můžeš odmítnout.“

Hynek zezelenal. „Jo, to bude přesně ono. Zrovna jsem měl důležitý hovor a asi jsem ho nějak automaticky odkliknul.“

„To sotva. Ptá se, jestli jseš si jistej, dřív žádný mail nesmaže.“

„A když odkliknu, že jsem?“

„Tak to seš pěkně v… víš kde.“

„Takže ty si vážně myslíš, že v tom případě už není žádná šance takový mail obnovit?“

„No, úplně na sto procent nevím, ale podle mě ne. Ledaže by se ještě nějak zálohovaly nebo něco. Ale na to by ses musel zeptat přímo lidí od počítačů.“

„Dáš mi na někoho tip?“

„Osobně je moc neznám, všecko jsou to externisti. Ale počkej, vedle serverovny sedí taková ta tmavovláska, která má myslím zrovna na starosti zálohy… jak ona se jenom jmenuje… víš co, dám ti číslo na hotlinu Servocompu a prostě to tam nahlaš jako havárku. Oni ji budou muset sehnat.“

„To je blbost. Je to můj omyl, tak nemůžu prudit hotlinu. Musel bych se s tím kompetentním člověkem zkontaktovat čistě na základě jeho dobré vůle.“

„Nebo to nechat na ráno,“ navrhl kolega.

„Kdepak, musím to za každou cenu dořešit ještě dnes.“

„To tak hoří?“

„Bohužel. Nepohlídal jsem jednoho ze svých lidí a on se vyflákl na něco, co musí mít partner nutně v mailu ještě s dnešním datem. Termín byl prvního, a i to už byla zřejmě jen nešikovná formulace, protože logický by byl konec měsíce.“

„Sakra, to je teda blbý. Víš co, zkusím brnknout Honzovi Ročkovi, ten má ty externisty na starosti. Snad bude mít na tu ženskou mobil.“

„Díky, Evžene, máš to u mě.“

—

Jindra pootevřela dveře koupelny s Mirčiným mobilem v ruce. „Zvoní ti telefon!“

„Jo, slyším, ale zrovna lezu z vany. Kdo to je?“

„Neznámé číslo. Mám ti to vzít?“

„Buď tak hodná.“

Jindra zavřela dveře a zmáčkla na mobilu zelené tlačítko. K ohlášení zvolila neutrální tón.

„Prosím.“

„Dobrý večer, tady je Hynek Jaroš z firmy Jirák. Prosím vás, nezlobte se, že otravuju takhle večer, ale dostal jsem se do hodně nepříjemné situace a …“

Jindřiščino překvapení způsobilo, že na vodopád jeho slov zareagovala se značným zpožděním.

„Jé, moment,“ dostala ze sebe až po chvíli. „Zadržte, prosím vás, to nemluvíte s Mirkou. Ta se zrovna koupe, ale když chvilku vydržíte, hned vás předám.“

Dalších několik vteřin slyšel volající muž díky zakrytému mluvítku jen nezřetelný ševel dvou rozrušených ženských hlasů.

„Salajková,“ zaznělo mu nicméně po chvíli hlasitě v uchu.

Značně udýchaně předestřel ženě na druhém konci linky svůj problém, zcela si vědom toho, že jeho existence nebo přinejmenším reputace plně závisí na povaze a momentálním rozpoložení oné dámy.

„V kolik hodin to asi bylo?“ zajímala se.

„Chvilku po poledni.“

„Aha, tak to šlo určitě do várky v pět. Tím pádem to na disku už není,“ uvažovala nahlas.

„Jinými slovy mám smůlu,“ hlesl Hynek zdrceně.

„Ale ne,“ ujistila ho živě. „Jenom se to v pět odzálohovalo a smazalo z disku. Ale z té zálohy to vytáhnout samozřejmě půjde.“

Z jeho hlasu zazněla neskrývaná úleva. „Dokážu to sám, když mi popíšete, jak mám postupovat?“

„Kdepak, v žádném případě.“

„Ani kdybyste mě naváděla jako cvičenou opici…?“

„O to nejde. Ale veškeré zálohování se ovládá ze zvláštního počítače, na který nemáte přístup. To musím udělat já osobně.“

„Jenže, hm… problém je totiž v tom, že já to nutně potřebuju už dneska.“

Žena na lince se zasmála.

„To mi došlo, že mi takhle večer nevoláte jen tak z legrace. Víte co, dejte mi půl… ne, spíš třičtvrtě hodiny, a já vám tam sjedu.“

„Jste hrozně laskavá, paní Salajková. Samozřejmě pro vás přijedu autem, když mi řeknete adresu, a zase vás odvezu zpátky.“

„V tom případě jsem do deseti minut připravená,“ ujistila jej.

Poté, co hovor ukončila, podívaly se Mirka s Jindrou na sebe.

„Princ už si pro tebe jedééé,“ zahalekala Jindra. „Už nasedá na svého bílého koněéé!“

„Kůň seš ty,“ usadila ji Mirka. „A nezavazej.“ Obešla ji a cestou do své ložnice si rozvazovala pásek županu. „Mám deset minut na to, abych ze sebe udělala člověka. Do háje, měla jsem říct aspoň čtvrt hodiny. Vždyť jenom než se vyfénuju…“

Jindra ji následovala jako stín a když Mirka otevřela zásuvku komody a chvatně z ní vyndala potřebné kousky prádla, popuzeně zafuněla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Abstinentka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.