TÁŇA KUBÁTOVÁ

Dlouhán odnaproti

Edice POHODKY

Praha 2017

© Taťána Kubátová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Taťána Kubátová,

Janského 2367/97, 155 00 Praha 5,

web: http://www.tkweb.cz,

e-mail: tana@tkweb.cz

jako celkově třicátou první a čtvrtou elektronickou publikaci v edici POHODKY

Třetí vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-87805-27-5 (epub)

ISBN 978-80-87805-28-2 (mobi)

1

Paní Šimánková stála u okna vedoucího do ulice a kritickým zrakem obhlížela muškát v bedýnce na římse. Pěstovala muškáty už řadu let a ještě nikdy se nestalo, aby jim pod nápory letního slunce začaly tak houfně vadnout listy. Ani tenhle květ nevypadá právě svěže. Už čtrnáct dní šplhají denní teploty přes třicet stupňů a v noci neklesají pod dvacet.

S povzdechem sebrala suché listy, ulomila květ a začala se zaobírat pochmurnými myšlenkami na téma ‚kam ten svět spěje, to všechno ta ozónová díra, dneska zase hlásili ozónu mínus osm procent, v Americe řádí tajfuny, ve Francii hoří lesy, v Africe se zvětšují pouště a k tomu všemu ještě Jaromíra už třetí den úporně bolí zub.’

Jaromír byl manžel paní Šimánkové a pokud vůbec existoval někdo, z koho měl větší strach než ze své hubaté ženušky, byl to obvodní zubař doktor Mrázek. Za blahých dob totalitních býval doktor Mrázek muž nerudný a rázný, který se s ničím nepáral, zběžně nahlédl své oběti do ústní dutiny ještě než dosedla, pronesl „sestro, kleště“ a dříve než se oběť vzmohla na nějaké námitky či stačila dostat strach, zub byl venku. Takto bleskurychle pozbyl pan Šimánek tři sedmičky, obě levé šestky, z toho jednu omylem, a těsně před revolucí dokonce čtyřku vpravo nahoře. Pak mu jeho zuby několik let daly pokoj a ozvaly se znovu asi před měsícem. Pan Šimánek se tetelil v čekárně bázní a přitom si říkal: ‚Klid, Jaromíre, než se naděješ, zub bude venku a budeš to mít za sebou.’ Pak vstoupil do ordinace. Když ji za půl hodiny opouštěl, byl zelený ve tváři a jeho rozvrtaný zub, stále pevně vězící v dásni, bolel asi dvakrát tolik, jako předtím. Od té doby navštívil pan Šimánek svého lékaře ještě několikrát. Při jedné z návštěv jej téměř na kolenou prosil, aby ten veskrze nepotřebný a zcela neopravitelný pahýl konečně vytrhl, ale pan doktor Mrázek byl neoblomný.

„Ne, pane Šimánek,“ pravil pevně, „ještě se ho pokusíme zachránit.“

Pan Šimánek si dlouho lámal hlavu nad změnou doktorovy životní filozofie a jeho postoje k zubům svých pacientů vůbec, až ho jednou v čekárně poučil soused z vedlejšího domu, pan Cízler:

„Jo, milej pane, kolik si myslíte, že ten doktor dostane bodů za vytržení jednoho zubu? Sice víc než za nějaký vrtání, ale zato zub je definitivně pryč a pacient se může hezky dlouho neobjevit. Kdepak, to je pro něj lepší si vás pěstovat, aby se z vás bodíky sypaly pěkně pravidelně. Mně to můžete věřit, mně už takhle, prevít jeden, uzdravil dva zuby!“

Paní Šimánková se právě chystala zavřít okno a pořádně zatáhnout závěsy před dotěrnými slunečními paprsky, když ji zaujaly podivné zvuky. Jeden, dva, tři, čtyři cvrčci se vynořili zpoza rohu krátké ulice a mířili k domu. Paní Šimánková se znovu zvědavě vyklonila přes své muškáty a pohlédla dolů. Uviděla, jak z mírného kopečku sjíždějí na kolech obložených zavazadly čtyři Hruščata a postupně v zákrytu zastavují před domem. Všechna měla na hlavách bílé čepičky s kšiltem, byla oblečena do tmavých cyklistických šortek a světlých triček a ruce i nohy měla dohněda opálené.

„Takový nerozum!“ zvolala paní Šimánková a otáčela se přitom ke svému muži. „Každý den pařák přes třicet a ona je honí na rozpálené asfaltky. Ubohé děti!“

Zmínka o ubohých dětech s panem Šimánkem ani v nejmenším nepohla. Kdo si tady zasluhoval nejvíc lítosti, to byl přece on se svou nateklou tváří a s úporným cukáním v dásni a ne tahle zdravím kypící sourozenecká čtveřice!

Ubohé děti mezitím našly v zavazadlech klíč od domu a husím pochodem nakráčely i s koly do příjemně chladné chodby, zajely do kolárny a odstrojily své plechové oře. Zavazadel byla plná podlaha.

„Nezapomeňte si vzít nahoru pumpy a montovací brašničky,“ upozorňovala všechny Jana. „Znáte ty Bohdanovy pitomé nápady.“

Posbírali věci a s plnýma rukama opouštěli přízemní místnost. Jana se ještě jednou ohlédla, aby všechno zkontrolovala.

„Tome,“ zavolala energicky, „a co ta flaška, ty chlape jeden sklerotická!“

„Jééé,“ vyjekl Tomáš, otočil se na patě a chvátal sundat z kovového košíku na rámu cyklistickou láhev.

„To je blb,“ pronesla Káťa s očima v sloup.

„Jó, a kdo zapomněl v tom předposledním kempu kelímek na zuby, to náhodou nevíš?“ vrátil jí Tomáš.

Káťa ohrnula nos. „Pořád lepší než ztratit v umývárce trenýrky.“

„Začněte si vypočítávat všecky svoje hříchy od mateřské školky, vy blbečci,“ vložila se do toho Lenka.

„Blbeček jsi ty,“ vrátila jí dvojčata náhle dojemně sjednocená. Do hlasité výměny názorů, která po těch slovech následovala, vpadla Jana:

„Je opravdu nezbytně nutné, aby se hned celý barák dozvěděl, že jsme se právě vrátili z prázdnin?“

„Jasně,“ opáčil Tomáš. „Lidi, my jsme tady, sláva nazdar výletu, nezmokli jsme, už jsme tu!“ Jeho hlas se nádherně nesl celým schodištěm starého činžáku.

„Zmlkni, ty koni,“ napomenula ho Lenka. Na ta slova začal Tomáš poměrně věrohodně napodobovat koňské řehtání.

„Poslední vážné varování,“ řekla Jana naprosto klidně, ale kupodivu po jejích slovech Tomáš ihned ztichl.

„Jé, já mám žížu,“ povzdechla Káťa mezi druhým a třetím patrem.

„Dej si nohy do křížu,“ poradil jí Tomáš, ale dal si pozor, aby silou hlasu nepopudil Janu.

„To bude úleva, až tě zavřem do tvého ajnclíku i s těma tvýma blbýma veršovánkama,“ prohodila Lenka.

„Dobří básníci byli vždycky zneuznaní svým nejbližším okolím,“ opáčil Tomáš a s vážným výrazem ve tváři pokýval hlavou. „Až budu psát memoáry, nezapomenu tam tvůj výrok zaznamenat.“

„Klidně. Ale bacha na hrubky. Blbý se píše s tvrdým y.“

Konečně dorazili až do čtvrtého patra. Když Jana odmykala byt, uslyšela za sebou Tomášovo „jééé,“ které ji však sebeméně nevzrušilo. Zaujala ji až Katčina věta:

„No ne, tady už je někdo nastěhovanej.“

Jana se otočila a podívala se na dveře protějšího bytu. Před dvěma měsíci se odtud odstěhovala rodina Vlčkových, která si postavila v Soběšicích domek. Domácí Pešek dal Janě do konce července na rozmyšlenou, zda si vymění svůj byt za byt po Vlčkových. Vlčkovi měli prostorný tři plus jedna, zatímco čtyři Hruščata se tísnila v jedenapůlpokojovém bytě. Tomáš, jako jediný mužský v rodině, měl privilegium samostatného pokoje, pokud se tak ovšem úzká dlouhá nudle dala nazvat, zatímco mladší děvčata měla pro sebe vyhrazenou část naštěstí dost velkého obývacího pokoje. Na Janu zbyl gauč v kuchyni. Jediným důvodem, proč si Jana vůbec výměnu bytu potřebovala rozmyslet, bylo téměř dvojnásobné nájemné, které by za větší byt musela platit.

Konec července bude za pár dní a na protějších dveřích se skví zbrusu nová cedulka se jménem Ctirad Trojan.

„Teda to je podraz,“ vyjela Lenka. „Ten nemožnej šutrklep to už pronajal.“

Akademický sochař Stanislav Pešek byl domácí, na něhož si vcelku stěžovat nemohli. Když četli v novinách hrůzné historky o tom, jak jiní noví majitelé, kteří obdrželi svůj dům rovněž v restituci, znepříjemňují svým nájemníkům život, zastavují jim vodu a elektřinu a snaží se je všemožně vypudit ve snaze pronajmout prostory ve své nemovitosti jako kanceláře za tučnou částku za metr čtvereční, říkali si: zlatý náš domácí.

Stanislav Pešek si vskutku vlastnictví domu nijak zvlášť nepřipouštěl. Když se před rokem uvolnil přízemní byt, nastěhoval se do něj, což však neznamenalo, že nyní hodlá na svůj majetek dohlížet pečlivěji než tomu bylo v době, kdy přebýval na chatě u přehrady. Stejně jako dříve ho zanechávala zcela chladným uvolněná rýna, z níž za deště tekla voda po zdi průčelí, rozbité okénko do sklepa, katastrofální vizáž kdysi stylové omítky stejně jako chronicky ucpaný záchod v přízemním bytě naproti. Nezvyšoval ani zběsile nájemné, k jehož placení měl ostatně značně bohémský přístup, neboť si zřejmě ještě vůbec nevšiml, že Křenkovi z přízemí natruc za ten ucpaný záchod už rok neplatí, o chování nájemníků se zbytečně nestaral a uličníky nehonil. Ostatně, největším uličníkem z domu byl syn jeho družky Bohdan, desetileté číslo, které pilo krev celému domu od přízemí až po nejvyšší čtvrté patro.

„To se tam stěhovat nebudem?“ protáhla Káťa.

Jana ukázala na jmenovku. „Vidíš, ne?“

Káťa našpulila pusu a nafoukla tváře. „A já se těšila, že budeme mít s Lenkou svůj pokoj.“

Lenka zavrtěla hlavou. „Přece nám to slíbil...“

„Sliby se slibujou, blázni se radujou,“ poučil ji Tomáš.

„Ty drž hubu, blbečku,“ obula se do něj Katka. „Tobě se to kecá, ty máš svůj pokoj.“

Jana rázně postavila svůj náklad do předsíně a narovnala se. „Jdu za domácím!“

Vydala se do přízemí.

Domácího našla v pilné práci na zahradě. Byl svlečený do půli těla a krátké kalhoty bombarďákovitého tvaru mu v zápalu boje natolik poklesly, že při pohledu na jeho odvrácenou stranu Jana málem zrudla.

„Dobrý den,“ pozdravila nicméně hrdinně. Otočil se k ní, v jedné ruce majzlík a v druhé kladivo. Téměř dokončená kamenná plastika stojící za ním na bytelné dřevěné paletě prozrazovala, že ať je pan Pešek jako domácí jakýkoliv, jako umělec patří mezi špičku.

„Dobrý den,“ odvětil a přívětivě se na ni usmál, přestože ona se tvářila přísně.

„Pane Pešek,“ nadechla se Jana, „vy jste ten byt naproti nám už pronajal?“

„Jo, jo,“ dal jí horlivě za pravdu, „Nějakýmu inženýrovi... teď jsem zapomněl, jak se jmenuje.“

„Ale mně jste slíbil, že si ho můžu vyměnit za svůj a že si to do konce července mám rozmyslet.“

Vykulil na ni oči. „Vážně?“

Pak přendal kladivo z pravačky do levačky a poškrabal se na hlavě s přerostlými řídkými vlasy sepnutými do ucouraného ohonu a vzápětí i na hrudi mocně zarostlé prošedivělými chlupy, pod níž z kalhot přetékalo solidní bříško.

„Do kélu, zdá se, že jsem na to zapomněl,“ zašklebil se.

„Už to tak vypadá,“ řekla Jana rezignovaně. „A my jsme se teď na prázdninách zrovna dohodli, že to bereme. Nedá se s tím ještě něco dělat? Ten inženýr se už nastěhoval?“

„Jo, před týdnem. Kruci, mrzí mě to,“ kál se opravdově pan Pešek a škrabal se na hrudi se stále větší intenzitou. Za Janou se objevili Káťa s Tomášem a oba přihlíželi jejich debatě.

„Pane Pešek, že toho inženýra zase vystěhujete?“ otázala se Katka nevinným hláskem. Nešťastně se na ni podíval.

„Ono to už nejde, děvče, podepsali jsme nájemní smlouvu.“

Rezignovaně rozhodil rukama a přitom mu vlivem odstředivé síly vyletělo z ruky kladivo a přistálo Tomášovi těsně před palcem levé nohy. Tomáš oněměl a zkoprněle na ně zíral.

„Zabte mě,“ zvolal pan Pešek, „neudělal jsem to schválně. Prostě si před čtrnácti dny Bohdan rozbil hlavu, blbec jeden, o polici ve špajzce a Múza s ním šla k nejbližšímu doktorovi tady přes dvě ulice. No a jak se tak bavili, vylezlo z něj, že jeho brácha tady někde poblíž shání byt. Múza mu hned řekla, že tu jeden volný máme, a já jsem si neuvědomil, že jsem vám slíbil počkat.“

„Mrzí mě to,“ řekla Jana odevzdaně. „Děcka rostou a nutně potřebujeme víc prostoru.“

Pokrčila rameny a otočila se k odchodu. Bylo jí jasné, že už není o čem debatovat. Pan Pešek se ještě několikrát omluvil a pak si došel pro kladivo. Když se pro ně shýbl, guma jeho kalhot se postěhovala ještě o kousek níž a odhalila další část tvarohově bílé uprostřed rozpůlené partie. Jana se otočila a chtěla ještě něco poznamenat, ale při pohledu na onu partii svá slova raději spolkla a urychleně opustila zahradu.

„Zase ten idiotskej Bohdan,“ zasyčela Káťa. „Toho fagana já jednou zaškrtím. Nebýt jeho a jeho pitomé palice, tak už máme větší byt.“

Ke svým dveřím dorazili právě ve chvíli, kdy někdo vyšel z protějšího bytu. Zvědavě se ohlédli a spatřili štíhlou vysokou černovlásku s nakrátko ostříhanými vlasy, jíž Jana odhadla něco málo přes třicet. Protože dvojčata na ni jen civěla a neměla se k pozdravu, pozdravila Jana. Černovláska špitla tichou odpověď, zabouchla dveře a vydala se ke schodišti.

„Kdo bude zdravit, křováci,“ hartusila Jana už v dlouhé úzké předsíni jejich bytu. Katka ohrnula nos.

„Zabrala nám byt, koza.“

„Katko, nebuď pitomá,“ napomenula ji Jana. „Ona za to přece nemůže, že jim to pan Pešek pronajal. Poslyšte, mládeži, žádné naschvály těm lidem. Představte si, že my bychom se takhle nastěhovali do cizího baráku a vůbec přitom netušili, že si na ten byt někdo dělal zálusk.“

„Ale Bohdana ztřískám,“ pronesl Tomáš temně. Jana jeho slova nekomentovala, jelikož dobře věděla, že Tomáš rvačky nevyhledává, ba snaží se jim vyhnout, jak jen může.

„Tak děcka,“ ukončila debatu na nepříjemné téma, „vybalte si věci a špinavé prádlo dejte do koupelny. Hodím ho hned do pračky.“

Dvojčata obstarala nákup, Lenka uložila do nástavce nad skříní brašny a batůžky a pak se postupně střídali v koupelně.

„Jano, našla jsem si klíště,“ hlásila Katka s nosem nakrčeným odporem.

„Kde?“

Katka zvedla nos. „Na místě, které dáma nejmenuje,“ sdělila Janě.

„Na zadku? Tak pojď do koupelny, vyndám ti ho.“

„Moje vlastní sestra, která by mi měla být vzorem, není dáma,“ pronesla Káťa s očima v sloup a následovala Janu do koupelny.

U večeře se sešli vymydlení, prádlo se pralo a všechny věci, které vybalili ze svých zavazadel, už byly na svých místech. Jana nebyla nijak přehnaně pořádná, ale v malém bytě to nešlo dělat jinak, než cepovat děti, aby si po sobě pečlivě uklízely, pokud se nechtěla za chvíli topit v moři harampádí. Každá věc tady měla své pečlivě vymezené místo a pokud by ji někdo dal někam jinam, hrozilo nebezpečí, že už ji nikdo nikdy nenajde.

Byli uprostřed večeře, když uslyšeli zarachocení klíče ve vstupních dveřích.

„Jé, táta je tu,“ vyjekl Tomáš, vyskočil od stolu a hnal se ke vchodu. V patách měl Káťu a také Jana pomalu vstávala, jen Lenka nerušeně pokračovala ve vymetání svého talíře.

„Ahoj, taťuldo,“ ozývalo se z předsíně a pak byl slyšet tátův veselý hlas:

„Nazdar, vy divoši, tak povídejte, jak jste se měli na cestách!“

Jana postavila na kávu a vyšla do předsíně.

„Ahoj tati,“ vítala jej s úsměvem. „Pojď dál, dáš si kafčo, že? Kdybys přišel o čtvrt hodiny dřív, mohl sis s náma dát večeři. Takhle ti můžu nabídnout už jen chleba s něčím.“

„Díky, Jani, už jsem po večeři, ale kafe bych si dal.“

Vstoupil s nimi do kuchyně a pozdravil se s Lenkou.

„Zdar, táto,“ pronesla Lenka vlažně a dál se věnovala obsahu svého talíře. Spěšně dojedla a když Tomáš chtěl pádit do svého pokoje pro pátou židli, zadržela ho.

„Nenos ji, já jdu stejně vedle.“

Zvedla se a odešla z kuchyně. Táta se za ní díval a v očích se mu mihl stín smutku. Nedovedl pochopit, proč se na něj tahle jeho dcera tak vytrvale mračí, zatímco tři ostatní děti s ním jednají velice srdečně.

Bylo víc věcí, které při svém nadprůměrném IQ nedovedl inženýr Evžen Hruška pochopit ani ve svých sedmačtyřiceti letech.

Svého otce ztratil Evžen už v šesti letech a nikdy neměl pocit, že by mu nějak v životě chyběl. Středem světa se mu stala jeho matka, která žila jen pro něj a která se o něj po smrti svého muže bála až neúměrně. Přestože nebyla hloupá ani nevzdělaná, podařilo se jí ze syna vychovat to, čemu se lidově říká maminčin mazánek. Když mu bylo dvacet, bylo více než patrné, že je předurčen k tomu, nikdy se neoženit, anebo jen s tou, kterou by mu přivedla, případně schválila maminka, a která by byla srozuměna s tím, že maminka bude nadosmrti právoplatným členem jejich společné domácnosti. Až do jeho sedmadvaceti let to vypadalo spíše na tu první alternativu, přestože k sobě Evžen přitahoval nejeden dívčí pohled. Mladý a veselý inženýr Hruška byl vysoký, štíhlý, na muže měl až příliš hezkou tvář a na hlavě měl tak hustou hřívu vlnitých blond vlasů, že by mu ji mohla závidět, a také záviděla, nejedna žena.

V oněch sedmadvaceti letech změnila jeho život tragická událost. Jeho matka se před svátkem Všech svatých vydala se svou sestrou a jejím manželem ke hrobu svých rodičů kamsi na Jihlavsko. V mlze s autem havarovali a zatímco její švagr, který auto řídil, vyvázl bez škrábnutí a sestra, sedící na sedadle smrti, s lehkým otřesem mozku, ona zůstala na místě mrtvá.

Pro Evžena znamenala ztráta matky takový otřes, že prvních několik měsíců po jejím pohřbu bloumal světem jako tělo bez duše a byl naprosto bezradný. Pak v něm však přece jen zafungoval pud sebezáchovy, ovšem pud hodný předpubertálního věku, neboť, i když tak nečinil vědomě, rozhodl se najít si novou matku. Logicky tedy vyhledával partnerky mezi ženami staršími než byl on sám. Bylo mu devětadvacet, když se ženil s Helenou Smutnou, jíž bylo čtyřiatřicet a která měla jedenáctiletou holčičku z prvního manželství. To manželství bylo natolik katastrofální, že se z něj těžce vzpamatovávala jak ona, tak i její dcera.

Oslnil ji dvěma věcmi: jednak svým vzhledem a pak... neskutečnou rychlostí, s jakou si dokázal získat Janu, vymýšlet pro ni zábavu, soutěže a hry. Helena ještě nikdy neviděla Janu tak veselou a rozdováděnou, jak byla po týdnu, v němž s nimi Evžen strávil většinu svého času. A když ji pak na konci druhého týdne Evžen požádal o ruku, dlouho neváhala, zvláště když Jana možnost, že by se tenhle skvělý kamarád mohl stát jejím tátou, přivítala s jásotem. Ochotou Janu adoptovat si Helenu získal definitivně.

Přípravy na svatbu nijak neprotahovali a prvního září už nastupovala Jana do školy v Brně s příjmením Hrušková. Heleně nedalo mnoho práce přesvědčit svého bývalého, aby dal souhlas k adopci. Podepsal ochotně v okamžiku, kdy mu došlo, že tím odpadne placení alimentů.

Těžko říci, kdy si Helena uvědomila, že ve skutečnosti má doma místo manžela druhé dítě, a kdy si byla nucena přiznat, že je jí Evžen prachmizernou oporou, ba naopak, že on hledá oporu u ní. Naplno to začalo být zřejmé, když se za necelý rok po svatbě narodila Lenka. Nejenže jí Evžen doma s dítětem nepomohl a odmítal k němu v noci vstávat, navíc Helena z jeho chování vycítila cosi, co se silně podobalo žárlivosti jedináčka, jemuž přibyl nový sourozenec. Zajímavé bylo, že na Janu Evžen nežárlil, a ještě zajímavější, že spíše žárlil, když se Jana přiblížila k novému dítěti. Skoro to vypadalo tak, jako by si tenkrát v těch jižních Čechách namluvil ženy zrovna dvě: ta mladší mu byla bližší stupněm citové vyzrálosti, ta starší mu nahradila ztracenou matku. Všechny tyto souvislosti si Helena samozřejmě neuvědomovala, a tak pokud ji přepadly chmury z nedospělého chování jejího muže, vždycky se utěšila tím, že pro Janu byla tahle životní změna požehnáním.

Byla. Alespoň do jisté doby určitě. Naučila se, co je to kamarádství, naučila se nebát se tvorů mužského pohlaví a umět s nimi vyjít, a nezanedbatelný byl také už jen ten vlastní fakt, že mezi dětmi nepatřila mezi ty, jež se sklopenýma očima zdráhavě přiznávají, že u nich tatínek nebydlí. Ona mohla s jasnýma očima hrdě hlásat, že má tátu a že ten táta je moc fajn.

Malý vetřelec, děvčátko Lenka, spokojeně rostl zahrnut láskou mámy a o dvanáct let starší sestry a odevzdaně trpěn tátou a byly mu skoro tři roky, když Helena zjistila, že opět čeká dítě. Když to oznámila Evženovi, zareagoval způsobem hodným jeho mentální vyspělosti: zahrnul ji výčitkami, že nemá žádný rozum, už teď jsou v tom jedenapůl plus jedna namačkáni jako sardinky, Lenka všude leze a nechává za sebou odložené hračky a drobty z jídla a do toho všeho má přijít další harant?

Už asi dva měsíce před porodem začalo být dost zřejmé, že dětí bude víc než jedno, a skutečně se narodila dvojčata, Tomáš a Kateřina. V prvních dnech poté, co je Helena přivezla z porodnice, na ni Evžen skoro nepromluvil a tvářil se, jako by mu Helena přivedla dvě děti natruc proto, že jí vyčetl to jedno. Janě bylo tehdy šestnáct a už nějakou dobu ji tátovo chování k mámě i Lence znepokojovalo. Ze všech sil se bránila tomu, co však v nejbližší době muselo zákonitě přijít: ztrátě úcty k milovanému tátovi.

Jana odmaturovala a snad díky spletitostem svého dětství anebo schopnosti vcítit se do druhého člověka se přihlásila na filozofickou fakultu na obor psychologie. Všichni jí tvrdili, že je tam nával a nevezmou ji. Vzali ji. Týden poté, co s tátou a mámou oslavili tu úžasnou událost, se Jana dozvěděla, že máma je vážně nemocná.

Dva roky prožila víc v nemocnici než doma a jméno její nemoci se Jana i Evžen báli vyslovit nahlas. V té době Jana na vlastní kůži pocítila, zač stojí její táta jako muž a chlap.

„Jani, prosím tě, běž za mámou do nemocnice sama,“ žádal ji celý bledý, když se mámina nemoc dostala do posledního stádia, „na mě je to moc, já bych to nesnesl.“

A Jana chodila sama, vyřizovala pozdravy od táty, vymýšlela si služební cesty, kvůli nimž k ní nemůže přijít, tvářila se vesele a optimisticky, s humorem líčila, co zase vyvedli Tomáš s Káťou, vyprávěla o Lenčiných úspěších ve škole, doma se starala o tři děti i o tátu a přitom studovala. Nezačala tátu nenávidět. Vlastně v momentu, kdy si plně uvědomila, jak málo je možné se na něj spolehnout jako na životní oporu, zareagovala stejně jako její máma: přesunula jej mezi děti, milovala jej dál a naučila se poradit si se vším sama a nečekat na jeho pomoc.

Asi dva měsíce před Heleninou smrtí se Evžen náhodně sešel u oběda s ženou, již od vidění znal, neboť pracovala v jiném oddělení téhož podniku. Byla rozvedená, o šest let starší než Evžen, trochu při těle, ale dbala o sebe, elegantně se oblékala a starostlivě pečovala o svůj účes. Došla řeč na to, proč je Evžen v poslední době tak přepadlý, a on se jí svěřil se svými starostmi. Skutečně trpěl Heleninou nemocí, protože by byla chyba myslet si, že ji neměl rád, ale zároveň jako by jí vyčítal, že ho nechala samotného se čtyřmi, tedy když nepočítá Janu, se třemi dětmi na krku ve směšně malém bytě. Paní Bauerová měla pro jeho trápení nebývalé pochopení a uměla to dát najevo patřičně působivými slovy, takže Evžen měl pocit, že po dlouhé době našel někoho, kdo mu dokonale rozumí. Helena ještě žila, když navštívil paní Bauerovou prvně v jejím bytě.

Práskl do bot. Inženýr Evžen Hruška jednoduše práskl do bot a krátce po Helenině pohřbu se k paní Bauerové nastěhoval. Dvacetileté Janě nechal na krku tři děti: osmiletou Lenku a čtyřletá dvojčata. Samozřejmě, že to neudělal jen tak. Jeho odchodu předcházel dlouhý proslov o tom, jak to pro všechny bude lepší, byt je malý a on se jim tam aspoň nebude motat. Dušoval se, že jen co seženou větší byt, budou zase bydlet všichni spolu, ačkoliv dobře věděl, že k tomu nikdy nedojde. Paní Bauerová mu dala jasně najevo, že není na děti zvyklá, rozčilují ji a v žádném případě nehodlá žít s nimi v jednom bytě.

S nevědomostí sobě vlastní odevzdával Evžen Janě poctivě veškeré přídavky i jiné sociální dávky, které na děti a na ni dostával, a přitom se domníval, že to pro ně stačí na obživu. Paní Bauerová vskutku nebyla tou, která by jej upozornila na to, že to je čirý nesmysl, a Jana zase byla příliš hrdá, aby žádala víc. V hlavě jí klíčila myšlenka, že nechá studování. Vysokoškolský život se nesnášel s povinnostmi osamělé matky tří dětí, jíž de facto byla, protože přednášky a semináře byly roztahány s mnoha okny na celý den a jak si Jana nejednou vyslechla, školka není holubník, my jsme taky jenom lidi a chceme jít domů, slečno Hrušková.

Nechala se zaměstnat na krajském národním výboře a stala se jednou z těch úřednic, které sedí za stolem zavaleným haldou lejster, tváří se úžasně zaměstnaně a ve skutečnosti půl pracovní doby prokoukají na hodinky, jestli už není doba oběda, a druhou půlku prokoukají na hodinky, jestli už není čas jít domů. A pokud náhodou zbude nějaká chvilka mezi tím, uvaří kafíčko a debatují o tom, jakou měla dnes ta Berková ránu v těch nových šatech.

Jana se do debat nezapojovala a na hodinky nehleděla. Pod lejstra schovala učebnici a učila se anglicky. Měla docela slušný základ, protože chodila do jazykové třídy s výukou angličtiny už na základní škole, z angličtiny maturovala a přihlásila se do ní i na fakultě. Po roce úřadování pak byla připravena ke státnici, kterou absolvovala s výborným prospěchem. Aby nevyšla ze cviku, sehnala si v antikvariátě pár rodokapsů a se slovníky opět pod lejstry je překládala. Pak jednou kdosi přišel, že něco potřebuje přeložit z angličtiny. Přeložila to rychle a dobře. Po čase přišli znovu. A pak ji pověřili překládáním i pro jiné úřady. Těsně před revolucí jí nabídli místo překladatelky odborných textů na filozofické fakultě. Její ročník právě končil studia, ona nastupovala.

Po revoluci nastal velký rozmach překladatelské branže a Jana nezaváhala. Získala zakázku pro jedno větší nakladatelství a s její prací tam byli spokojeni. Nabídli jí další zakázky. Vsadila všechno na jednu kartu a odešla z fakulty na volnou nohu, na půjčku koupila počítač a začala pracovat v jejich bytě. Splnil se velký sen dětí: mít Janu pořád doma. Nyní, když bylo Janě devětadvacet, dalo by se říci, že má poměrně jisté živobytí se slušným výdělkem. I táta se po revoluci uchytil velmi dobře; protože byl schopný odborník na ekonomii, přijali jej na vedoucí místo jedné zahraniční obchodní firmy, a tak si občas vzpomněl na děti s nějakým dárkem. Kola na jejich velkou prázdninovou cestu jim také skoro z polovice zaplatil on, i když to dělal potají a za zády paní Bauerové, jíž by se podobné počínání rozhodně nelíbilo.

V průběhu let našel Evžen k dětem jakýs takýs vztah, který měl sice k otcovskému hodně daleko, ale bylo v něm něco z toho kamarádství, jímž kdysi oslnil Janu. Helena byla mrtvá a nebylo tudíž už na koho žárlit. Tomáš s Káťou ho brali, jenže Lenka ne. Ačkoliv jí v době tátova definitivního odchodu k paní Bauerové bylo teprve osm a nedovedla jeho čin rozebrat rozumem, zůstalo v ní z té doby něco, co jí říkalo, že tomuhle pánovi nemá příliš věřit. Jana to chápala a nijak se nesnažila Lenku kritizovat. Spíš jí vadilo, že Tomáš má ve svém tátovi tak chabý mužský vzor. Snažila se nějak mu to vynahradit, slovy nebo pomocí správného výběru knih, ale musela konstatovat, že velmi citlivý Tomáš se zřejmě ani v dospělosti nebude vyznačovat příliš chlapským chováním.

Pokud šlo o děvčata, Káťu ještě příliš odhadnout nedokázala, ale u Lenky si byla téměř jistá, že si bude umět v životě poradit stejně jako ona sama.

2

Průtrž mračen se konečně trochu zmírnila, ale inženýr Trojan raději ještě neopouštěl bezpečné přístřeší svého auta, s nímž před chvílí zastavil u chodníku před domem. Pod koly slyšel šplouchání prudkého kalného potoka valícího se mírně svažitou ulicí podél obrubníku k nejbližšímu kanálu, který ovšem už dávno přestal být schopen tu spoustu vody s ještě větší spoustou bláta a smetí pojmout. Ve zpětném zrcátku zpozoroval inženýr Trojan nějaký pohyb a vzápětí kolem jeho auta profičela úplně mokrá dívčina s batohem na zádech a vletěla do dveřního výklenku jejich domu. Uvědomil si, že ji zná. Je to děvče jeho sousedů.

Inženýr Trojan byl natolik zaměstnaný člověk, že se od něj nemohlo očekávat, že po měsíci v novém bydlišti si bude pamatovat jména nebo, nedejbože, i tváře všech obyvatel domu. V pěti podlažích tu bydlelo čtrnáct partají a on byl rád, že zná jméno majitele domu, pár tváří poznává jako tváře někoho, kdo bydlí v tomtéž domě, a ví, jak se jmenují jeho sousedé na patře. Několikrát pozdravil paní Konečnou, která bydlela vedle něj, když ji potkal před dveřmi jejího bytu, ale upřímně si musel přiznat, že si není tak docela jist, zda by ji dokázal identifikovat i v jiném prostředí a zamíchanou mezi skupinku jiných žen důchodového věku. Zato Hruškovic děti si pamatoval docela dobře. Všechny tři se vyznačovaly nápadnou krásou, jak tahle nejstarší, jíž odhadoval asi šestnáct, sedmnáct, tak její mladší sourozenci věku kolem čtrnácti. Obě děvčata byla štíhlá a hezky rostlá, měla obrovské modré oči, malé nosy a záplavu dlouhých blonďatých vlasů a podobnými rysy se vyznačoval i jejich bratr, jehož nakrátko střižené a husté vlasy však měly na rozdíl od děvčat lehký nádech do rezava. Chvíli pozoroval zmoklou dívku, jak se energicky hrabe v útrobách svého velkého batohu. Mokrý červený nátělník se jí lepil na útlé a ještě napůl dětské tělo a na zádech se jí houpal schlíplý a vodou ztmavlý volně spletený copánek.

Po chvíli dívka hrabání v batohu vzdala, vystrčila hlavu zpět do deště a obrátila se k otevřenému oknu přízemního bytu.

„Pane domácí, že mně zabzučíte,“ zavolala na něj s milou prosbou v hlase.

„Ale jó, jasně,“ ozval se pan Pešek, který pozoroval řádění živlů pohodlně opřený o okenní rám. Zmizel v hlubinách svého bytu a po chvíli se u vchodu rozezněl bzučák. Dívka strčila do dveří a malými krůčky, protože jí v chůzi bránil batoh, jenž vlekla před sebou, vcupitala do chodby.

Inženýr Trojan počkal ještě asi pět minut, v nichž už téměř přestalo pršet, otevřel dveře auta, překročil valící se proud vody a na chodníku vzpřímil své dlouhé tělo do plné výše stopětaosmdesáti centimetrů. Měl na sobě lehký letní oblek bez kravaty, v ruce držel kufřík, jenž byl předtím uložen na sedadle spolujezdce, a druhou rukou hledal v kapse klíč od domu. Konečně jej vylovil a vsunul do zámku.

Když vystoupal předposlední úsek schodů a otočil se na odpočivadle, uviděl na několika posledních horních schodech neuvěřitelnou změť triček, tenisek a ručníků vyházených z nyní poloprázdného batohu a uprostřed toho všeho promočené Hruškovic děvče s rukama ponořenýma až na samé dno toho batohu.

Pobavením mu zacukaly koutky úst.

„Co to tady vyvádíš?“ zeptal se, vyšel poslední úsek schodů a opatrně obešel svršky válející se na schodech.

„Dobrý den,“ nezapomněla dívka na slušné vychování, „nějak nemůžu najít klíče. Nejspíš jsem je ztratila,“ vysvětlovala.

„Doma nikdo není?“

„Není. Paní Konečná taky ne, ta má od nás rezervní klíč.“

„A hledalas dobře?“

Ukázala na spoušť před sebou. „Zdá se vám to málo přeoraný?“

„To tedy rozhodně ne,“ zasmál se. „Máš ponětí, kdy se vaši vrátí?“

Pokrčila rameny. „Nemám, byla jsem týden pryč.“

Radek Trojan si všiml, jak jí na opálených stehnech oblečených do volných šortek naskakuje husí kůže a z konečku copu jí odkapává voda.

„Jestli chceš, můžeš se jít usušit ke mně,“ nabídl. Dívka se na něj zkoumavě podívala. Párkrát ho už na schodech potkala, ale kromě toho, že jej pozdravila, s ním nikdy nemluvila. Neznala ho a nevěděla, co si o něm má myslet. Na pohled byl dlouhý, hubený, ošklivý a starý. Tak zněl úsudek jejích sedmnáctiletých očí o muži, jemuž ještě nebylo čtyřicet a jehož hubenou tvář s dlouhým nosem a několika záhyby kolem úst už spousta žen označila za zajímavou, prudce mužnou a chlapsky svůdnou.

„A vaše žena je doma?“ zeptala se pak bez okolků.

„Moje žena? Myslíš mou kamarádku? Nevím, podíváme se.“

„Kamarádku, jo?“ pronesla polohlasně s lehkým despektem desetiletého dítěte, jemuž namlouvají, že existuje Mikuláš. Pobavilo ho to. Odemkl a nahlédl do předsíně.

„Valko, jsi tam?“ zavolal nazdařbůh.

„Valko?“ opakovala po něm udiveně.

„Jmenuje se Valerie. A ty? Jak ty se vlastně jmenuješ?“

„Lenka.“

„Tak co, Lenko, půjdeš dál, i když u mě Valerie není, nebo radši zmrzneš na schodech?“

Lenka se zvedla a začala bez ladu a skladu házet rozkramařené věci zpátky do batohu.

„Ale napíšu na cedulku, že jsem u vás, a dám ji pod dveře,“ oznámila.

„Dobrý nápad. Přinesu ti tužku a papír.“

„Mám,“ ujistila ho a zvedla ze země malý blok, v němž byla zasunutá tužka. Napsala vzkaz, strčila jej pod dveře jejich bytu a pokračovala v marné snaze vměstnat do batohu to, co se tam předtím krásně vešlo.

„Nech toho,“ řekl a vzal jí batoh z ruky, „ten zbytek si posbírej a nahaž ke mně do předsíně. Stejně to budeš za chvíli doma vybalovat, ne?“

V předsíni shodila tenisky i promáčené bílé ponožky. Ukázal jí na dveře do obýváku.

„Tam se převleč a pak na mě zavolej. Budu vedle v kuchyni. Postavím na čaj. Nebo by sis chtěla dát horkou sprchu?“

„Ne, ne.“ Horlivě zavrtěla hlavou, jak to ostatně předpokládal. Projevit ochotu sprchovat se v bytě cizího chlapa, na to musí být žena starší, sebejistější a zkušenější. Tohle neopeřené mládě se sice tváří suverénně až přidrzle, ale ve skutečnosti je hrozně nejisté. Usmál se. Děvčata tohoto věku jsou všechna stejná. Tahle Lenka mu nápadně připomínala jeho šestnáctiletou neteř, i když ta byla tmavovlasá a trochu podsaditější. Z této blondýnky jednou vyroste krásná žena. Být o patnáct až dvacet let mladší, počkal by si na ni, ale takto... pokrčil rameny. Mohla by to být jeho dcera.

Do kuchyně za ním vstoupila oblečená do černých kamaší, tlustého svetru a na nohou měla silné vlněné ponožky. Na ramena jí padaly rozcuchané vlasy, jež si předtím rozpletla a vydrbala ručníkem.

„Hotovo,“ řekla.

„Fajn, voda se už bude vařit. Chceš klasický čaj nebo nějaký ovocný?“

„Radši ovocný.“

Vytáhl krabičku z kuchyňské linky. „Maracuja. Může být?“

„Jo, třeba.“

Udělal jí velký hrnek, sobě také a oba je odnesl do obývacího pokoje na konferenční stolek. Usadil ji na pohovku a sám si sedl do křesla.

„Nemáš hlad?“

„Ne, ani ne.“

„Takže máš.“

„Někde v báglu se najde ještě nějaký rohlík.“

„Jo, to známe. Namažu ti chleba.“

Zmizel znovu v kuchyni a po chvíli se vracel s chlebem namazaným máslem a pokladeným kousky salámu a sýra.

„Jé, ale salám ne,“ vyhrkla bez okolků.

„Nemáš ho ráda?“

„Uzeniny jsou ten nejhorší fujtajbl, co může být.“

Zvedl obočí. „Á, zdravá výživa. Tak ten salám sundej. Sýr, doufám, jíš.“

„Jo, jasně.“

Sáhla po krajíci a dvěma prsty štítivě naskládala kolečka salámu na okraj talíře. Když pečlivě prohlédla povrch krajíce a přesvědčila se, že na něm nezbyl ani mikroskopický kousek uzeniny, s chutí se do něj zakousla. Přitom se zvědavě rozhlížela kolem sebe.

„Máte to tu hezký,“ konstatovala s plnou pusou. „Ten nábytek je novej, že?“

Když jí přitakal, pokračovala:

„A je to fakt dřevo nebo se to tak jenom tváří a ve skutečnosti je to formaldehydovej šunt?“

„Poctivé dřevo,“ usmál se. Sklopila oči na podlahu.

„Ten koberec je pravá vlna?“

„Aspoň je to na něm zespodu napsáno.“

„Vidím, že taky dbáte na zdravý životní styl. Teda až na ten salám.“

Rozesmál se. „To jste tím posedlí doma všichni nebo jen ty?“

„Víte, co je v salámu rakovinotvorných látek? A v dřevotřískovým nábytku? A v kovralu? Hm, a to tu bydlíte jenom s tou... paní? Děti nemáte?“ přehodila náhle výhybku.

„Nemám.“

„V tak velkém tři plus jedna jste sami dva? To není spravedlivé. Nechcete si to s náma vyměnit? Ten byt měl stejně být původně náš.“

Zareagoval jen zvednutím obočí.

„Pan Pešek nám ho slíbil a dal nám čas na rozmyšlenou do konce července. Dohodli jsme se, že to berem, a když jsme se vrátili z puťáku, byli jste tady vy.“

„To je mi líto.“

„My máme jen jeden pokoj a pak takovou nudli, kde spí Tom. No uznejte, čtyři skoro dospělí lidi, to přece není k životu.“

„Čtyři? Vy nemáte tátu?“

„Máme. Ale ten bydlí jinde.“

„Takže bydlíte jen sami s mámou?“

„Ne, máma umřela.“

Nemohl to pochopit. „Táta bydlí jinde, tak s kým vlastně žijete?“

„No s Janou. To je naše velká sestra. Určitě jste ji už taky někdy potkal.“

„Jo takhle,“ svitlo mu. „A jak se jmenují dvojčata? Tuším jsi říkala Tomáš a jak sestra?“

„Káťa.“

„Samé hezké české jméno.“

„Vy máte taky české jméno. Dokonce ze Starých pověstí českých. Když jste byl malej, to vám říkali Ctirádku?“

„Ne, Radku. Zrovna tak, jako teď. Poslyš, Lenko, kolik ti vlastně je?“

„Sedmnáct.“

„Jestli ti vadí, že ti tykám, tak řekni. Ve škole vám asi už vykají, co? Do jaké školy chodíš?“

„Na gympl. Za rok maturuju. Ale klidně mi tykejte, já to tak neprožívám. Už jste na to dost starej.“

„To ti teda pěkně děkuju.“

„No co, třicet vám už bylo, ne?“ Pokrčila rameny a její tón jasně prozrazoval, že každého nad třicet zahrnuje do kategorie kandidátů na brzkou kremaci.

„To mi bylo,“ musel přiznat se smíchem.

Začal se s Lenkou bavit o čundru, z něhož se právě vrátila, o tom, co chce dělat po maturitě, a na to, že mezi nimi byl rozdíl celé generace, plynul jejich hovor příjemně a hladce.

Asi po hodině konverzace, během níž Lenka vypila další hrnek čaje, někdo zazvonil. Za otevřenými dveřmi uviděl Radek dvojčata.

„Dobrý den,“ pozdravil Tomáš, „Je u vás Lenka?“

Jejich sestra se vzápětí vynořila za Radkovými zády. „No kde jste? Večer na krku a nikde nikdo. Kde je Jana?“

„U Čestmíra. Nejspíš chtěl zase páchat sebevraždu. Volal jí hned po obědě celý říčný.“

„A kde couráte vy?“ obořila se na sourozence.

„Kvůli tobě budem sedět celý den doma, jelito. Víš ty, kolikátý zámek budeme už letos měnit? Pane soused, nezlobte se, že se vám sem nasomrovala, ona je sice z nás tří nejstarší, ale jinak je úplně pitomá.“

„Jestli se nepletu, tak jsi to byl zrovna ty, kdo naposled ztratil klíče,“ odsekla Lenka. Pak se otočila k Radkovi. „Pane Trojan, můžou jít dál a posbírat ty krámy v předsíni?“

„Samozřejmě.“

Radek odstoupil od vchodu a vzdálil se mezi dveře obývacího pokoje. Zdánlivě nezúčastněně pozoroval trojici sourozenců, jak sbírá Lenčiny svršky, a přitom se tiše bavil.

„Teda ségra, ty cpeš špinavý prádlo do ešusu?“ ohrnula nos Káťa, když se jí ešus v ruce nedopatřením otevřel a odkryl tak pohled na změť špinavých kalhotek a ponožek. „Ty čuně,“ dodala ještě znechuceně.

„Zavři to,“ zaječela Lenka a skočila po ní. Ešus s rachotem upadl a jeho obsah se vysypal na podlahu. Obě sestry zrudly a svorně se vrhly na všechny čtyři honem jej posbírat. Při sbírání něco cinklo. Tomáš se sklonil a když se znovu napřímil, v ruce držel vítězoslavně klíče.

„Není nad systém,“ poznamenal. „Já to říkám odjakživa, že klíče nepatří nikam jinam než do ešusu mezi špinavé spodní prádlo.“

„To teda nevím, kdo mně je tam strčil,“ hájila se Lenka a její rudá tvář ještě víc potemněla.

„Nejspíš tam vlezly samy. Připadalo jim to tam útulné,“ přisazoval Tomáš.

„Zavři klapačku,“ zamračila se na něj Lenka.

„Když klíče, tak jedině do ešusu,“ nezavřel klapačku.

„Zmlkni a vem mně tenisky,“ zasyčela na něj Lenka. Zvedla batoh a rozhlédla se kolem sebe.

„Asi máme všecko,“ konstatovala. „Pane Trojan, děkuju, že jste mě tu nechal usušit, a tak vůbec. A nezlobte se za ty klíče, já fakt nevím, kterej blbec mi je tam...,“ dokončila větu pokrčením ramen místo slovy a její tvář byla stále o něco červenější než obvykle. Měl co dělat, aby zachoval vážný výraz, a když zavřel za třemi Hruščaty dveře, tiše se pro sebe zasmál. Takovéhle děti by bral. Všema deseti.

Náhle měl pocit, že kdesi v životě cosi prošvihl. Letos mu bude čtyřicet a ani vidu po nějaké rodině. A přitom sám pocházel z rodiny velice harmonické. Vyrovnaný vztah jeho matky a otce by mohl sloužit jako čítankový příklad soužití dvou lidí a způsob, jakým vychovávali své děti, jako příklad vyvážených vztahů v rodině. Trojanovi měli dva syny, Viléma a Přemysla, a u tohohle počtu dětí mínili už zůstat. Věkový rozdíl mezi chlapci byl dva roky. Když bylo Vilémovi šest, vinou nepozornosti při hře vběhl na ulici pod auto. Byl na místě mrtev. Jeho rodiče se dlouho nemohli ze ztráty dítěte vzpamatovat, ale pak si uvědomili, že se nyní příliš upnuli k Přemkovi, že se o něj nepřiměřeně bojí a jsou na nejlepší cestě vychovat z něj rozmazleného jedináčka. Proto se rozhodli pořídit si další dítě. Sedm let po Přemkovi se narodil Ctirad a tak trochu nedopatřením rok po něm ještě Šárka. Přemkovi trvalo skoro celé dětství, než si zvykl, že se najednou má s někým dělit o hračky, o přízeň rodičů, o dárky a o pozornost. Když rodiče nebyli nablízku, neustále mladší sourozence popichoval, zastrašoval a terorizoval, a v těch chvílích si Radek stoupal před bázlivou Šárku a bil se za ně za oba.

A tak Přemek zcela mimoděk poskytl Radkovi ideální modelovou situaci k tomu, aby se mohl naučit ty nejdůležitější věci pro život: umět se poprat, umět se prosadit, umět bránit slabší a dokázat ochránit ženu. Jejich bitky a střety dovedli rodiče trestat vždycky spravedlivě a nikomu z nich neprojevovali větší náklonnost než těm ostatním. Tato výchova už nesla své ovoce: málokterá rodina dokázala držet tak pevně pohromadě, jako ta jejich. Kdykoliv se jeden z nich dostal do úzkých, ostatní hned všeho nechali a běželi mu na pomoc, ať už se jednalo o nemoc v rodině, finanční těžkosti nebo potíže v partnerských vztazích. Když se Radek oženil, Přemek mu opatřil garsonku, před dvěma lety půjčil Radek Přemkovi nemalou částku potřebnou ke zřízení soukromé dětské ordinace, a nakonec, ten nový byt pro Radka sehnal Přemek.

Radkova představa budoucnosti byla už v útlém mládí jasná: po skončení vysoké školy najde slušné místo a až bude mít jen trochu ucházející plat, ožení se a založí rodinu.

Vysokou školu skončil a nastoupil v královopolské Tesle. Protože se Šárka právě v té době vdávala a neměla kde bydlet, ochotně opustil rodné hnízdo a společně s kamarádem začal obývat pronajatý byt čtvrté kategorie v pavlačovém domě.

Zaměstnání jej příliš nenadchlo. Byl schopný a ctižádostivý a průměrný státní podnik konce sedmdesátých a začátku osmdesátých let nepodporoval příliš snahu mladých nadšenců prosazovat nějaké změny a podávat zlepšovací návrhy. Několikrát mu přistřihli křidýlka, přemístili jej na hůře placené místo, až nakonec dal výpověď a přesunul se do Královopolské strojírny. Tady už se přizpůsobil tomu, co se po něm chtělo: v zaměstnání trávil osm a půl hodiny a ani o minutu déle, v pracovní době hravě stihl všelijaké své hračičkování, jehož výsledky by jej však už ani nenapadlo vnucovat vedoucím kádrům podniku, mimo pracovní dobu dělal boční kšeftíčky a kromě toho se začal vyžívat v lezení po horách. To, co provozoval, nebylo žádné zlézání osmitisícovek, ostatně on sám se za horolezce nikdy nepovažoval, jednoduše jej v Tatrách a pak i ve vzdálenějších horách lákalo dostat se i tam, kam nevedou značené chodníky. Začal tam, kde vystačil s opatrností a vrozenou šikovností, a jen poznenáhlu přibíral do své výbavy typicky horolezecké nářadíčko. Samozřejmě nelezl sám. Patřil do party, která si říkala sváteční horolezci, a v níž měli všichni zhruba stejnou ctižádost jako on: podívat se na hezké hory a za tím účelem být schopní případně překonat i takovou překážku, která by běžného turistu musela nutně zastavit. Jejich cílem nebyl žádný prvovýstup tou nejkrkolomnější stěnou nějaké hory a v jejich činnosti převládala radost nad dřinou.

Ženil se v devětadvaceti, shodou okolností ve stejném věku jako Evžen Hruška. Ovšem zatímco věčné dítě Evžen byl k manželství veden nutkavým puzením konečně se někomu pověsit na krk, hotový a zralý chlap Ctirad Trojan měl naopak touhu konečně se o někoho starat, stát se někomu oporou a vrátit někomu to, čeho se mu dostalo od jeho rodičů. Žena, kterou si bral, tohle všechno potřebovala vrchovatou měrou. Jmenovala se Vlasta a bylo jí šestadvacet. Měla za sebou narození mrtvého dítěte a v době, kdy se z něj vzpamatovávala, ji navíc postihl i rozvod, neboť ten její se z pohledu na utrápenou manželku chodil vzpamatovávat k veselé ženině kamarádce tak usilovně, až nakonec dospěl k názoru, že by bylo nejlepší se k ženě vůbec přestat vracet.

Pracovala v podniku v projekčním oddělení a Radek si jí všiml u píchaček při odchodu z práce. Zaujala jej jak svou křehkou krásou, tak zvláštním smutným výrazem ve velkých čokoládově hnědých očích. Oslovil ji, ale ona s ním nechtěla mluvit. Okamžitě to v něm probudilo lovecké pudy. Doba dobývání téhle ženy byla nakonec tou nejhezčí dobou celého jejich vztahu, protože ovoce, jehož se mu za ně dostalo, mělo silně nahořklou chuť. Po první společné noci si řekl, že příště to bude lepší, a vzal si ji. Nebylo to lepší. Místo žhavé milenky neustále nacházel v posteli chladnou a pasivní bytost, která mu dávala tak zřetelně najevo, že to, co po ní chce, ji vrcholně obtěžuje, až začal vážně pochybovat o svých mužských schopnostech. Přitom v době, kdy vstupoval do manželství, se o něm rozhodně nedalo říci, že by byl v těchto věcech začátečník. Z předchozích vztahů si odnesl přesvědčení, že s ženami zacházet umí a dovede si v tomto směru poradit v každé situaci, a tak správně hledal chybu u Vlasty či v horším případě u nich obou. Po roce soužití přestal věřit, že by jejich problém mohl vyřešit sám, a navrhl Vlastě návštěvu sexuologické poradny. Kategoricky prohlásila, že není žádný cvok a nikdo ji tam nedostane, a také ji tam nikdo nedostal. Radek se tedy nikdy nedozvěděl, zda její chování měl na svědomí nějaký neblahý zážitek z dětství anebo zda patřila k tomu malému procentu žen, které se už bez téhle příjemné schopnosti narodily.

Vlasta si přesto přála mít dítě, ba nesmírně po něm toužila, a Radek ani při pocitu zklamání z intimního života neviděl jediný důvod, proč by nemohla být dobrou matkou. Vůbec neměl v úmyslu ji opustit, protože přes to, co se mezi nimi odehrávalo nebo spíše neodehrávalo v posteli, měl Vlastu stále rád a dítě si s ní přál. Vlastě bylo jasné, že když už příroda zařídila, aby byly děti počínány tím směšným způsobem, bude to muset podstoupit, a příští dva roky vykazovala v tomto směru dost značnou iniciativu, i když Radka samozřejmě o svém nadšení nijak nepřesvědčila. Hrál s ní tuhle její hru a aby úplně neztratil své mužské sebevědomí, občas si dopřál nějaký krátkodobý úlet. Třetí rok, tedy vlastně čtvrtý rok jejich manželství, její snaha začala zřetelně polevovat a na konci tohoto roku zaznělo nahlas její podezření, že Radek je neplodný. Ona přece už jednou dítě porodila, je tedy schopná otěhotnět. Chyba musí být v něm. Měl by se nechat vyšetřit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dlouhán odnaproti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.