Příběhy z muzea
Tajemství kouzelného pírka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vladimír Šoltys

Příběhy z muzea – Tajemství kouzelného pírka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ZÁHADA V JIČÍNSKÉM MUZEU

Ze starobylé Valdické brány, jež je dominantou ještě starobylejšího města Jičína, se do večerního podzimního šera neslo odbíjení věžních hodin. Příchod noci je všude na světě, od polárního kruhu po rovník, magická hodina. Některé věci, ale i bytosti, které se za denního světla zdají být obyčejné, všední, nenápadné a nezajímavé, se obvykle v tento čas proměňují, alespoň na malý okamžik, aby jako doposud neživé, zakleté i zatracené ožily a mohly si zase prožít svůj vlastní příběh. Znenadání už nejsou všední, jsou pohádkové, kouzelné, výjimečné a obdivuhodné nebo zkrátka jinak „jiné“ než svět nás, obyčejných smrtelníků. S nástupem noci ožívají a vstupují do životů dětí a někdy i dospělých. Alespoň na krátký čas s nimi mohou sdílet svůj vlastní ne-všední život, a stát se tak „jinými“ bytostmi. A tyhle „jiné“ věci a bytosti se většinou vyskytují na nějakých opravdu, ale opravdu výjimečných místech. Třeba ve starých hradech a zámcích, v temných sklepeních, v hlubokých lesích, ve skalách. Můžeme je ale potkat i u dětských postýlek, v kanárčí kleci, ve školní třídě, v ordinaci pana doktora. Stává se dokonce, že se takových opravdu divotvorných míst nachází hned několik blízko sebe a třeba i pod jednou střechou. A tam se pak dějí zvláštní věci. Ideálním místem je třeba muzeum. V takovém muzeu se ukrývá nespočet tajných i méně tajných komnat, půdních prostor, reprezentativních sálů a temných sklepení. Na návštěvníky tu čeká spousta úžasných vitrín, výstavních skříní, exponátů, uměleckých předmětů, starých a ještě starších knih, obrazů, lexikonů, kronik a historických předmětů. A každý v sobě skrývá nějaký zajímavý, neuvěřitelný nebo dokonce záhadný a magický příběh.

Nejinak tomu je i v jičínském muzeu. Jedno zajímavější místo než druhé. Na jednom místě, skoro vedle sebe, tu pózují dinosauři vedle historie továrny na zemědělské stroje. V další expozici zase prusko-rakouská válka a mamutí kly z doby ledové. Jičínské muzeum je navíc umístěno ve starobylém zámku, který byl postaven před mnoha sty lety. Za tu dobu se zde odehrálo nespočet záhadných událostí. Před čtyřmi staletími například vybuchnul zámecký sklep plný střelného prachu a poničil značnou část města okolo zámku. Kdo ví, kolik zbloudilých duší a strašidel se zde od té doby toulá. Potkat bychom je mohli také v doposud nezmapovaných sklepeních pod zámkem, na něž navazuje spleť nekonečných podzemních tajných chodeb. Prý vedou i do stejně staré jezuitské koleje na druhé straně města, a dokonce až do nedalekých Prachovských skal, obklopených hlubokými hvozdy. Jak by se v takovém podivuhodném prostředí za tu dobu nezabydlelo spousta „jiných“ bytostí?

V kanceláři pana ředitele byla už skoro tma. Jen dvěma okny, za kterými se začaly snášet první letošní vločky sněhu, sem ze zámeckého parku pronikal soumrak umožňující ještě rozpoznat vybavení místnosti. Vévodil jí, čelem ke starým dvoukřídlým dveřím, nádherný dřevěný secesní stůl. Stál v kanceláři, byl to tedy pracovní stůl. Žárovka jen lehoulince omšelé, taktéž secesní stolní lampy, jejíž stínítko bylo zdobené barevným vitrážovým sklem, ještě úplně nevychladla. Její uživatel odešel teprve před chvílí. Po celé desce stolu se spíše ledabyle než urovnaně povalovala spousta dalších věcí, které se na pracovních stolech ředitelů obvykle vyskytují. Především rozličné papíry všech rozměrů a barev, desky rozličných rozměrů a barev na ty papíry, pera, tužky, fixy, účtenky. A také knihy, časopisy a různé informační letáky z celého světa. Vše se tvářilo, jako kdyby majitele někdo náhle vyrušil a on musel spěšně odejít. Do výčtu předmětů na stole nesmíme zapomenout započítat i počítač! Ten už dnes nesmí chybět na stole žádného pana ředitele. Potud by se mohlo zdát, že je to docela obyčejný, sice krásný, ale zkrátka přece jen trochu tuctový ředitelský stůl. Jenže na tomto stole byla ještě jedna úplně netuctová a zvláštní věc. No – věc. Ona to vlastně ani tak nebyla věc. Byla to spíš bytost. I když, bytost. Jak se to vezme…

Ta soška, protože to vlastně taková soška byla, se ocitla vprostřed této pracovní změti ředitelského stolu asi před rokem. Jeden sochař, kamarád pana ředitele (protože i ředitelé muzea mají své kamarády), mu ji věnoval k narozeninám. Byla to soška nebo snad loutka malého skřítka? Mužíčka? Trpaslíka? Kdo ví. Jeho podobu si kamarád sochař tak trochu vypůjčil od někdejšího slavného vévody, který v Jičíně sídlil. Ten slavný a významný vévoda se jmenoval Albrecht z Valdštějna. A soška se tomu skutečnému vévodovi opravdu velmi podobala. Byla sice veliká sotva jako jezdecké holínky skutečného vévody, ale to na radosti pana ředitele z dárku nic neměnilo. Asi jako každý, měl i on rád dárky, obzvlášť takové, které někdo pro někoho vlastnoručně vyrobí. Radost měl o to větší, že to byl dárek nečekaný a především to byl dárek naprosto neobvyklý. Takovou sošku měl jen on a nikdo jiný. A že byl opravdu neobvyklý, to se brzy mělo ukázat. V šeru místnosti, uprostřed změti věcí na stole, teď večer vypadala postavička ještě menší. Obličejík spíše protáhlý, jeho délku umocňovala ještě tenká špičatá vousatá bradka. K ostřeji řezané tvářičce se úplně hodil tenký knírek a pichlavé zvídavé oči. Postavička byla oblečena v černou kazajku s krajkovým límečkem. Na nohou měla černé jezdecké kalhoty. Černé boty nad kolena, no spíše kolínka, zdobily stříbrné ostruhy. Dnes už byl ten černý mužíček nedílnou součástí stolu pana ředitele. Co stolu, celé ředitelny. Co ředitelny, vlastně i celého muzea, které se nyní nořilo do noční temnoty…

KOUZELNÉ PEŘÍČKO

Na nočním stolku mezi knížkou o bájném jednorožci, nedopitou sklenicí šťávy, načatými papírovými kapesníčky a bílým plyšovým mládětem tuleně zazvonil budík. Zpod modré „peřiny“ s vyobrazením běžících koní, ve které žádné skutečné peří nebylo, protože Vlaďčin, teď už dospělý bráška byl na peří alergický, se vysunula štíhlá ruka, aby budík zkušeným hmatem umlčela. Ale nebylo to nic platné. Hned nato se s vrznutím otevřely dveře dětského pokoje a mužský hlas polohlasem pološeptem pronesl:

„Vladi, je ráno, vstávat. Snídaně je na stole!“

„Ještě chvíli, tati.“

Vladěnka, neboť tak se dívenka jmenovala, se ještě na chvilinku zachumlala do vyhřáté postele. V teple tohoto bohužel jen zoufale dočasného útočiště si začala vybavovat, že se jí zdál zase ten podivný sen. Zase byla ve veliké tmavé místnosti, jejíhož konce nedohlédla. Když v tom snu trochu přivykla na šero, začala rozpoznávat, že na stěnách okolo ní visí nějaké objekty, skoro jako postavy. I když se trochu bála, nakonec se odhodlala přijít blíž. Z temných rohů místnosti se postupně začaly vynořovat tvary, ve kterých nakonec rozpoznala vycpané objekty. Velké ptáky, ale i jiná zvířata. Přestože měla strach, zvědavost ji neopustila ani ve snu. Natáhla tedy váhavě ruku. V momentě, když se už už dotýkala omšelého peří, dávno mrtvá a znehybnělá křídla se pojednou rozmáchla, dívenku ohlušil jejich šum i ovanul vítr zpod jejich perutí. Vždycky se znovu a znovu příšerně lekla. A v tom okamžiku se pokaždé ozval budík. Byla z toho snu trochu vylekaná, ale zároveň v ní probouzel zvědavost. Ráda by se dozvěděla, co by bylo dál, kdyby ten protivný budík nezazvonil.

„Tati?“ začala váhavě s plnými ústy u snídaně holčička, neboť se nakonec přece jen odhodlala zeptat se. „Plní se lidem jejich sny?“

Zřejmě ta otázka tatínka poněkud zaskočila. Poznalo se to podle toho, že odložil noviny, které u snídaně obvykle četl, a nad horní obroučkou brýlí se podíval na Vlaďku. Zdvihl husté obočí a očima obkroužil na stropě oblouk. Chvíli přemýšlel, a pak řekl:

„Každý by si měl svoje sny plnit. Nebo by se o to měl alespoň pokusit.“

„Ale já myslím ty sny, co se lidem zdají ve spánku,“ namítla holčička, aby ji táta správně pochopil.

„Jo takhle,“ pokýval hlavou na znamení porozumění, ale s hlavou už zase zabořenou do novin. „To nevím,“ řekl nakonec, což holčičku příliš neuspokojilo.

„A tobě se někdy takový sen splnil?“ nechtěla to Vlaďka ještě úplně vzdát.

„Ne, nikdy.“

Přestože podzim nestačil ani pořádně začít, toho rána napadlo několik centimetrů nového, letos prvního sněhu. Vlaďka vyběhla ze dveří a čerstvý prašan jí v gejzírech odlétal od bot, když se v něm radostně rozběhla k autu. Než se táta obul, oblékl a zamkl dům, měla auto oběhnuté několikrát dokola. Svět byl najednou celý bílý. I když! Celý přece jen úplně ne. Co to támhle barevného ruší monotónní nádheru bílého rána? Rozhlédla se kolem a nad sebe, jako by hledala někoho nebo něco, kdo tu barevnou věc mohl ztratit. Ale co to vlastně je? Sáhla do sněhobílých vloček, aby té záhadě přišla na kloub. Otřepala tu záhadu od zbytků sněhu a podivila se. Je to pírko! Krásné, barevné ptačí peříčko.

„Tati, tati, podívej, co jsem našla! Z jakého ptáčka to asi je?“

„To nevím.“ Ani tatínek si žádného takto zbarveného ptáčka nevybavoval. „Každopádně to vypadá na nějakého hodně barevného ptáčka. Jako by ani nebyl z našich krajin.“

„Tak to bude určitě kouzelný peříčko. Já tě začaruju.“ A Vlaďka se smíchem třikrát peříčkem před sebou opsala veliký kruh.

„Pojď už, ty malá čarodějko, nebo přijdeš pozdě do školy,“ smál se na ni tatínek.

„A jsi očarovaný!“ prohlásila holčička.

„To jsem, už od té doby, co tě mám,“ spokojeně se usmál se tatínek.

PANÍ KONOPÁSKOVÁ JE V ŠOKU

„Pane řediteli, proboha, pane řediteli, oni mluví! A lítají! A dohadujou se mezi sebou, dokonce se spolu hádají. Ti ve vitríně i ti nahoře pod stropem. Poběžte honem. To je hrozný, co se to děje? Třicet let tu pracuju, ale tohle jsem v životě neviděla. Za to můžou beztak ty počítače a internet a všechny ty nesmysly, co jich teď všude je,“ lomila rukama stará paní Konopásková a utíkala z přírodovědné expozice zpět na recepci, co jí její staré nohy dovolily.

Pan ředitel zrovna vysvětloval panu správci Kadlečkovi, jak by si představoval interiér budoucí nové expozice místního muzea. Musí to být opravdová bomba. Přišlo nařízení od samotného ministra, aby se stará přírodovědná expozice zrušila a místo ní aby v uvolněném prostoru vznikla moderní počítačová interaktivní expozice pro děti. Úplná novinka. Ani v krajském muzeu nic podobného doposud nemají. Ale nejdřív musí vymyslet, jak se zbavit té prastaré sbírky vypelichaných vycpanin. Co s nimi? Dát je do sběru? Kde by je chtěli? Spálit? To je neekologické. A prodat? To už vůbec ne. Nikdo by je nechtěl ani zadarmo!

„Pane řediteli, pane řediteli…!“ neslo se přes celé muzeum.

„Co to zas té staré Konopáskové přelétlo přes nos? Zas nějaký ,zmutovaný' pavouk nebo zatoulané strašidlo, ze kterého se vyklube zapomenutá pláštěnka některého z návštěvníků,“ povzdechl si pan ředitel panu Kadlečkovi.

„Lítají, krákorají, jeden mi dokonce vlítnul do vlasů!“ nedala se odbýt paní Konopásková.

„Ale kdo?“ snažil se ji uklidnit pan ředitel.

„No přece ti ptáci, tam, ve vitrínách i pod stropem!“

Pan ředitel se unaveně podíval na pana správce Kadlečku: „A to se musí stát zrovna dneska, když čekáme exkurzi ze základní školy. Za chvíli tu budou!“ Ale aby upokojil rozrušenou paní Konopáskovou, povídá: „Tak dobře, pro váš klid, paní Konopásková, se tam zajdeme podívat. Ale nejdřív vám pan Kadlečka uvaří silnou kávu, uklidníte se, odpočinete si a za chvíli bude zase dobře. Vždyť víte, že to přece není možné, jsou to jenom vycpaniny, jsou dávno po smrti.“

Pan správce podpíral paní Konopáskovou a odcházeli spolu do kanceláře.

„Co jsem komu udělal, já přece nejsem cvokař? Já jsem ředitel muzea!“ povzdechl si pro sebe pan ředitel.

Auto zastavilo před školou. Stále usedavě sněžilo. Vločky ale byly čím dál více mokré a na tváři studily. Na městské dlažbě už začínal sníh tát. Dívenka vzala školní tašku, dala tátovi pusu, popřála mu hezký den a už už chtěla vyrazit do školy, když tu si uvědomila, že zapomněla na jednu veledůležitou věc. Rychle se sehnula zpátky do dveří auta a s předstíranou vážností se podívala na tátu.

„Málem bych tě, tatínku můj, nechala začarovaného,“ pronesla významně hlubokým hlasem a ve vzduchu svým novým, krásně barevným pírkem udělala opět tři kruhy, ale v opačném směru než poprvé. „A už jsi odčarovaný, kouzlo zrušeno!“ oznámila smějíc se do vozu. Táta se usmál, byl spokojený, když ji viděl takhle třeštit. Znamenalo to, že i ona je spokojená. A to bylo dvojnásob důležité u dívky, která vyrůstá od útlého dětství bez mámy.

Dnešní ráno se ve své třídě žáci 5. C, kam Vlaďka patřila, ani neohřáli. Ještě u šatny, aby se nemuseli zouvat a zase obouvat, je paní učitelka přepočítala, a než se rozeznělo první zvonění, byli už ze školy venku. Dnes je totiž nečekala výuka v lavicích, ale úplně jinde. Nikomu nevadilo, že na chodnících, na ulici i na náměstí je z bílého sněhu už jen mokrá břečka. Třídu dnes čekala exkurze do místního muzea. Všichni se těšili. Jak by také ne. Ani ne tak z přemíry touhy po vědění, jako spíš z touhy alespoň jeden den nebýt ve škole. Nejvíc ale ožili Hamáček s Vohnoutem, dvě známé třídní firmy. Nic jim nebylo svaté. Samozřejmě že plánovali nějakou lumpárnu, jako vždycky. A muzeum je přece pro lumpárny jako stvořené.

Vlaďka ve třídě neměla mnoho opravdových kamarádů. Rozuměla si vlastně jenom s Martou. Byly si v mnoha směrech podobné. Obě tak trochu samotářky, poněkud stranou kolektivu, tak trochu přivřené ve svém vlastním světě bez jasných zálib a zájmů. Marta dnes ale do školy nepřišla, byla nemocná. Vlaďka si uvědomovala, jak je v takových dnech ve škole ještě osamělejší. Ještě více se uzavírala do sebe a v myšlenkách odlétala za hranice našeho obzoru. Pryč z tohoto světa, daleko od domova, daleko od školy, daleko od Marty. Dnes ale měla veselou náladu. Možná to bylo první letošní sněhovou nadílkou, možná nálezem toho krásně barevného ptačího peříčka. I spolužáci ve škole jí připadali výjimečně docela snesitelní. Cesta ze školy do muzea nebyla dlouhá. Prošli jen krátkou uličkou na náměstí a pod podloubím, ukryti před hustě padajícími mokrými vločkami, došli k zámku. Vešli na nádvoří a odtud po rozvrzaných dřevěných schodech do prvního patra.

Na recepci před muzejní expozicí stál pan ředitel a paní Konopásková, která právě dopila silnou ranní kávu. Stihl jí ještě říct: „Tak už se trochu seberte, viděla jste přece, že ty vycpaniny živé nejsou. Něco se vám zdálo. Asi bych vám měl dát pár dní dovolenou, ale dneska ještě musíme zvládnout tuhle školní exkurzi.“

Paní Konopásková pokývala unaveně hlavou: „Asi máte pravdu, pane řediteli, něco se mi zdálo.“ Ale nevypadalo to, že by tomu sama věřila. Koneckonců, kdo by se nevyděsil, když jako každé ráno obhlíží přírodovědnou expozici a najednou kolem ní začne všechna ta opeřená cháska štěbetat, kejhat, cvrlikat a – dala by za to krk – že i mluvit lidskou řečí! Jenomže jí to nikdo nevěří, protože když se vrátila s panem ředitelem, aby mu tu spoušť ukázala, bylo všechno na svých místech, jako by se nechumelilo. Jako by někdo mávl kouzelným proutkem. Nebo něčím jiným kouzelným.

Mezitím se celá školní třída shromáždila ve foyer muzea a pan ředitel si vzal slovo: „Vítám vás tímto v našem regionálním muzeu. Dozajista zde uvidíte spoustu zajímavých věcí, které se vám mohou hodit i ve výuce předmětů v probírané látce ve škole. Určitě využijete některé poznatky z našeho muzea například v dějepise, přírodovědě, vlastivědě, ale možná i v českém jazyce nebo zkrátka pro váš všeobecný rozhled. Paní Konopásková, naše nejzkušenější průvodkyně, vás provede po všech zdejších expozicích.“ Povzbudivě se na ni podíval, naklonil se k ní a řekl: „No tak, to zvládnete, nic se vlastně nestalo.“ A trochu křečovitě se usmíval, když se se třídou loučil.

Třída postupně procházela všemi expozicemi a paní Konopásková jí v každé místnosti něco povyprávěla. Její výklad čas od času přerušil přísný hlas paní učitelky. Nejčastěji to vypadalo třeba takto: „Hamáčku, jdi od toho dál!“ nebo: „Vohnoute, okamžitě to polož!“

Vladěnka po chvíli přestala vnímat slova průvodkyně a všímala si jen prostředí a věcí, na kterých spočinul její zrak. Zase se vydala nevědomky za obzor tohoto světa. Uvědomila si trochu zahanbeně, že doposud ve zdejším muzeu nebyla. Dnes to bylo poprvé. Muzejní expozice jí vždycky připadaly docela nezáživné, cizí, nezajímavé. Staré oblečení, staré listiny, spisy a knihy. Mapy dávno zaniklé krajiny, fotografie již neexistujících domů, před mnoha lety zemřelých lidí. Začala trochu zaostávat za třídou. Pomalu na ni zase doléhal pocit samoty. Její spolužáci, paní učitelka i průvodkyně už dávno prohlíželi vitríny v následující expozici…

NEOBVYKLÁ SBÍRKA

Vlaďka si uvědomila, že se ocitla sama ve velké potemnělé místnosti s vysokým stropem. Cítila, jak se jí zmocňuje jakýsi těžko popsatelný pocit. Trochu vzrušený a plný očekávání. Na chvíli ji dokonce napadlo, že tu přece jenom není poprvé. Ale to je přece nemožné! Marně lovila v paměti, že by tu kdy byla. Rozhlédla se po všech vitrínách a naaranžovaných panoramatech. Všude, kam se podívala, byly samé velké a malé, barevné, chocholaté a opeřené vycpaniny! Kde jen tuhle místnost už viděla? Překvapilo ji, že zde, na takovém místě plném neživých – jak to jen nazvat – věcí či bytostí, neměla vůbec stísněný pocit. Omšelé perutě dávno mrtvých křídel, jež mnoho let nepocítila vzduch pod svými letkami, na které nyní už jen usedal prach. Ztuhlá těla, která jako by se vznášela ve vzduchu, ale tam je držela jen neviditelná lanka a drátky. Ti nejmenší ptáčci byli nacpaní jeden vedle druhého v jedné malé vitríně. Některým už chyběla část peří, křehké nožky měli polámané, lak na dřevěných podstavcích byl oprýskaný a zašlý a také na nich nalepené cedulky byly otrhané a mnohé z nich nečitelné. Přesto ji všechno velmi zajímalo. Byla to vždycky hloubavá dívenka. Obdivovala nejen ty maličké opeřence, co se vejdou pravda jen do dlaně. Zde v expozici byli vystavení i ti velcí, vlastně ti skoro úplně největší. Přestože byli vycpaní, neztratili nic na své monumentálnosti a obdivuhodnosti. Ale ne, oni přece nejsou „vycpaní“, to slovo se Vladěnce vůbec nelíbilo. V jednom vědeckém časopise si přečetla, že se jim říká „preparáty“. Nemají v sobě přece žádnou slámu ani seno, tak proč by měli být „vycpaní“.

A pak si vzpomněla. Tohle je přece místnost z jejího snu! Z toho snu, který se jí zdál už několikrát. Z toho samého snu, ve kterém se nakonec všechna ta křídla rozletí, obživnou. Bláhový sen. Jak by mohla. Jsou to jen preparáty. Ale proč se zrovna tato místnost do jejího snu dostala? Co jí to má říci? Celá tahle expozice je přece iluze. Napodobenina něčeho, co už dávno neexistuje. Stejně jako její sen.

Ani nevěděla, jak dlouho tam stála. Jako by svět kolem ní zmizel, čas se zastavil. Hleděla na tu neživou výstavku a cítila zklamání. Cítila smutek, lítost, asi trochu i bezradnost. Snad z toho, že si nikdy neposlechne jásavé volání deroucí se z barevných zobáků, nezahlédne mávnutí mohutných perutí ani se nedozví, k čemu sloužilo kdysi pestré peří. Nedozví se, jaká moře nebo horské štíty obletěl ten který opeřenec. Bylo jí také líto samotných ptáčků. Jak se sem asi každý z nich dostal? Jaký byl jejich osud? Neviděla jen pouhé preparáty. Každý z nich přece kdysi létal, štěbetal, stavěl hnízda, sháněl potravu pro mláďata. Teď jsou tady. Nehybní a pokrytí prachem.

Najednou si uvědomila, že celá její třída už dávno odešla do dalších expozic a ona tu zůstala sama. Rychle vzala za kliku těžkých dvoukřídlých dveří, ale co to? Dveře nešly otevřít. Hamáček a Vohnout přece jen vymysleli nějakou lumpárnu. Zamkli dívenku v přírodovědné expozici. Na chvilku ji to vylekalo. Pak ale, uvyklá samotě, klidně se vrátila ode dveří k vitrínám. Nepropadla žádné panice, nezačala divoce bušit na dveře. Vlastně jí nevadilo, že je tu najednou sama a bez lidí. Byla na to zvyklá. Posadila se do staré, trochu rozvrzané židle, která tu jediná stála. Rozhlédla se důkladněji kolem sebe po svém dočasném „vězení“. Bylo tu ticho. Zvenku sem nedoléhal téměř žádný zvuk. Přítmí místnosti jí nedovolovalo úplně zřetelně dohlédnout až ke stropu a stěnám, takže z některých preparátů rozeznávala jen obrysy. Některé vitríny ale měla hned vedle sebe. Pročítala zblízka jména ptáčků, kteří jí byli nejblíž. Některé znala: třeba potápku, mlynaříka, krutihlava, ledňáčka, lelka. Zato o některých nikdy neslyšela, jako například bulbul, anhinga, člunozobec nebo medosavka. Ale brzo ji luštění zašlých nápisů omrzelo. Prohlédla si celou místnost tak, jak jí přítmí dovolilo. Posadila se zpět do židle a začalo jí být trochu chladno. Možná se už i trochu nudila. Strčila ruce do kapes. V té pravé ji něco zašimralo. Ke svému údivu z ní vytáhla překrásně barevné peříčko. Jak na něj mohla zapomenout? Vzpomněla si, jak ráno očarovávala tatínka. Usmála se a pak si řekla: Když jsou to teď jen exponáty, vyčaruju z nich skutečné ptáčky. A třikrát před sebou zakroužila pírkem. Škoda, že je to jenom hra. Hra k ukrácení samoty.

Ukryla peříčko zpět do kapsy. Zatemněnými okny sem tlumeně doléhal hluk z ulice.

Ale moment! Tohle nebylo z ulice. Co to? Jakoby vzadu, až v tom nejtemnějším koutu místnosti, jehož konce dívenka nedohlédla, se pohnul jakýsi stín. Tma vždycky trochu deformuje tvary a také trochu zveličuje strach. Podvědomě se přitiskla zpátky do staré dřevěné židle a sledovala, co se ze tmy vynoří. Vůbec si nevšimla, že na opěradlo její židle usedl barevný, drobounký pták. Pohlédl stejným směrem jako dívka a docela bez zájmu pravil:

„To je jenom Dodo. Blboun.“

Každý přivítá slova uklidnění ve chvíli, kdy je trochu rozrušený. I dívenka na zlomek vteřiny pocítila úlevu, ale jen do okamžiku, než si uvědomila, kdo jí ta slova útěchy říká.

„Kde ses tady vzal? A co jsi zač? A jak to, že mluvíš?“

„Já jsem Kolibřík a jako všichni ostatní jsem tady jako exponát v muzeu,“ pronesl skoro pyšně.

Vlaďka obrátila zrak zpět do místnosti a oněměla údivem. Okolo ní bylo celé hejno exponátů. Velcí, malí, barevní, černobílí, s dlouhými křídly, s krátkýma nohama, s chocholkami i dlouhým ocasem. Vpředu rozeznávala labutě, kachny, vrabce a holuba, nějakého papouška a další a další, které neznala. Pak také toho, kterého Kolibřík označil jako Blbouna. Vladěnka se musela, tak jak se to vždycky dělá, štípnout do ruky, aby se přesvědčila, že to zase není jen sen. Když prvotní údiv trochu strávila, zeptala se Kolibříka znova: „Kdo že je tenhle ptáček?“ Myslela si totiž, že se přeslechla.

„Dodo. Blboun,“ odvětil docela jiný pták s neuvěřitelně barevným a zdobným peřím.

„A ty se jmenuješ jak?“ nestačila se dívenka divit dalšímu exponátu.

„To je pan Rajka,“ pronesl za něj z opěradla Kolibřík.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy z muzea. Tajemství kouzelného pírka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.