Stanislav Češka

HOŘKÁ SMRT

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7911-1  (epub)

ISBN 978-80-243-7912-8  (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté lihoviny v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

1.

Je to už pěkných pár let a mnoho vody proteklo mojí oblíbenou Brněnskou přehradou od okamžiku, co mi dala košem dívka, o které jsem si myslel, že s ní zaparkuji v přístavu manželském. Náš vztah tehdy nepřežil moji akci při záchraně jejího života. Zastřelil jsem totiž zfetovaného gaunera, který se jí snažil udělat svým nožem díru do krku. Vzorek mozku toho milého mladíka se na chodníku ocitnul jen chvilku před tím, než se mu to mohlo zdařit provést.

Milá slečna nakonec usoudila, že s takovým tvrďákem, co střílí lidi, svůj život prožít nechce, a ze mě se stal volný perspektivní (více méně) mladík s momentálním přebytkem peněz.

Zastávám některými kritizovaný názor, že peníze se mají utrácet za věci příjemné, dřív než o ně přijdete způsobem nepříjemným. Obnos, který jsem si tehdy šetřil na předpokládanou svatbu, jsem se tedy rozhodl okamžitě investovat do cestování. Vypravil jsem se do míst, které jsem už dlouho chtěl vidět – do pohádkových měst tehdy ještě sovětské střední Asie do Samarkandu a Buchary. Vyprávím to proto, že při tomhle zájezdu se mým partnerem a spolubydlícím na pokoji stal pozoruhodný filosofující starý mládenec. Dobře jsme si rozuměli, protože jsme měli oba se ženskými podobnou zkušenost tedy ne, že on by se také oháněl pistolí jako já. Jeho dlouholetá partnerka jej však obšťastnila kopačkami podobně jako ta moje mě.

Seděli jsme jednou večer v hotelové restauraci u láhve gruzínského koňaku, mimochodem už druhé, a diskutovali, nevím už proč, o literatuře. Onen moudrý muž se svým už poněkud alkoholem zakaleným zrakem zahleděl kamsi do dáli pouště za stěnami hotelu a pronesl prorocká slova, která mi od té doby několikrát vytanula na mysli: „Všelijací pisálkové v knihách, časopisech i novinách píší spoustu hovadin a vymýšlí rádoby napínavé příběhy, kterými by oblbli čtenářstvo. A při vší té námaze, kamaráde milý, vůbec nemají na život. Na obyčejný život. Co ten vymyslí a jak ten zamíchá našimi osudy, to žádný z těch pisálků nevymyslí.“

Po tomto projevu jsme zaplatili, vzali ze stolu láhev se zbytkem koňaku, „na ráno“, jak řekl onen můj spolubydlící, a odebrali jsme se do svého pokoje vyspat se z té spousty vypitého chlastu.

Přes to, že ten večer byl velmi náročný, tehdy pronesená prorocká slova jsem nezapomněl. A ostatně následující příběh je potvrzuje.

2.

Uplynulo už pár týdnů od chvíle, kdy do mého bystrckého domu umístěného kousek od Brněnské přehrady vstoupila poprvé Lucie Hudcová. Dohromady nás svedl smutný příběh pátraní po její sestře Haně. Hanino srdce bohužel nevydrželo dramatické události, které ona sama svou snahou prosadit spravedlnost spustila, a Lucii tak odešel její poslední příbuzný.

Protože jsme byli oba volní a navzájem se do sebe při onom případu zakoukali, nabídl jsem Lucii přistěhování do svého domu. Nebyla proti, nicméně na úplné přestěhování pořád nedocházelo. Jednak proto, že se Lucka opět věnovala své svatební agentuře „Šťastný start“, a potom se stále vyskytovala otázka, jak nám to spolu bude klapat. Oba jsme totiž už delší dobu žili sami, a tak měla Lucka trochu obavy, jestli si budeme ve společné domácnosti rozumět a dokážeme se navzájem přizpůsobit.

Konečně však přišla po mém několikerém naléhání ta chvíle, kdy si Lucka řekla, že by se nemuselo opakovat velké zklamání, které už jednou zažila, a u mého domu zastavili stěhováci s jejími věcmi.

Velkému třesku, který potom následoval, předcházely už jedny podobně vypjaté chvíle – dodávka nového nábytku do pokoje pro hosty v patře mé vily, kde si Lucka zařídila svoji pracovnu. Když však měly přijet Lucčiny věci z jejího bytu nahoře v Bystrci, prohlásila, že nejlepší způsob, jak jí mohu pomoci, bude, když na celý den opustím dům a nebudu se jí motat pod nohama. Já poznamenal, že je mi tedy celkem jedno, co se v domě přihodí. Dáma mého srdce se však musí při svých reorganizacích širokým obloukem vyhnout velkému modelovému kolejišti v obýváku v přízemí a rovněž skříně s mojí sbírkou modelů trolejbusů, autobusů, tramvají a aut musí zůstat nedotčené.

Když mi to Lucka svatosvatě slíbila, tak jsem onoho dne D brzy ráno vstal, nasnídal se, vzal kameru a vydal se na pochod kolem mé milované přehrady. Slíbil jsem návrat až večer, aby měla Lucie dostatek prostoru ke svému organizačnímu rozletu.

Sice jsem se trochu obával, co doma po návratu uvidím, nicméně jinak jsem si představoval, že mě čeká příjemně prožitý den. Bohužel to tak zcela pravda nebyla a já se zase jednou, jako už mnohokrát před tím a zřejmě i mnohokrát po tom, navezl do nepříliš vábných problémů. To jsem však v té chvíli ještě netušil.

3.

Vládlo ideální počasí pro procházku. I když zářijové ráno už bylo poněkud chladné, svítilo sluníčko, a tak se mi dobře kráčelo po cestě podél levého břehu Brněnské přehrady.

Vždy mám při tomto výletě „pravidelný program“, pokud tedy funguje lodní doprava. Podél jezera dojdu až k hradu Veveří a případně ještě kousek za něj. Potom si na přístavišti u hradu počkám na první parník, který sem přijíždí něco po čtvrt na deset, uvelebím se na horní palubě (pokud tedy není moc velké chladno, protože na vodě docela fouká), a užívám si přehradního jezera a kouzelných lesnatých a skalnatých břehů, jež je lemují.

Tady je třeba malé vysvětlení pro neznalé místních poměrů. Každý Brňák nazývá „svoje“ lodě „parníky“. Ve skutečnosti se jedná o specialitu v rámci Evropy – poměrně velké lodě (ty dvoupalubové pojmou skoro tři stovky pasažérů) pohání upravené elektromotory z tramvají, napájené z akumulátorů. Tak to na naší přehradě funguje už od 40. let dvacátého století – holt tehdy naši dědové o ekologii nežvanili, nýbrž ekologicky konali.

Jako obvykle jsem toho dne už čekal na můstku přístaviště pod hradem Veveří, když se ze zatáčky směrem od města vynořila jedna z lodí.

Když přistála, zjistil jsem, že ji řídí kapitán, který byl mým známým, jako ostatně valná část jeho kolegů. Spojovala nás jednak láska k přehradě a potom také to, že jsem mu kdysi ještě jako policista pomohl, když se jeho tehdy dospívající syn hloupě zamotal do jedné party věnující svůj zájem pervitinu.

Synátor drogám ještě naštěstí nepropadl a ani s nimi sám nekšeftoval. Doma mu potom pomohla dosti drsná terapie, po které měl pár modřin v obličeji a jeho otec kapitán poněkud otlučené klouby na rukou.

Vděčný otec mi nikdy nezapomněl, že jsem syna netahal po soudech a umožnil mu problém vyřešit doma. Syn už má dnes příjemnou ženu a dvě pěkné děti a jak mi sám později řekl, díky mně nabyl dojmu, že, jak doslova prohlásil: „Každý policajt nemusí být nutně blbec“. Dokonce jsem byl pozván na oboje křtiny.

Onen kapitán měl na „mořského vlka“ docela příhodné jméno – Horn. Křestním jménem se jmenoval Jan, takže kolegové mu s dobromyslným úsměvem říkali „náš keptn Džon Horn“. A je třeba dodat, že také vypadal jako pravý mořský vlk hodný svého jména – měl skoro 190 cm vysokou podsaditou postavu, kterou silná býčí šíje spojovala s kulatou hlavou zdobenou hustými vlnitými vlasy a stejně hustým plnovousem. Chyběly pouze páska přes oko a dřevěná noha, jak jsem mu říkával. Prostě s tím, jak vypadal, by se u Hornova mysu vyjímal tak akorát. Bohužel nejvzdálenější vodní plochy, na kterých se plavil, byly Slapská přehrada západně od Brna a Oravská přehrada východně od Brna. Z toho si však Jenda nic nedělal. Jak vždy říkal slovy písně „Brno je zlatá loď“ a nezapomněl dodat pravou brněnštinou, že „na Brněnskym pryglu je to stejně nélepší“, tedy pro neznalé „na Brněnské přehradě je to stejně nejlepší“.

Jakmile mě Jenda zaznamenal na přístavním můstku, hned mě volal k sobě do kormidelny. Srdečně jsme se přivítali, protože už pěkných pár týdnů jsme na sebe neměli štěstí.

Potom následoval obvyklý program – semleli jsme všechno možné, novinkami v našich rodinách počínaje, přes kvalitu vody na přehradě, stav lodního parku a politickou situací konče.

4.

Když jsme byli právě v nejlepším, zadíval jsem se před loď a naštvaně poznamenal: „Dívej se, jací jsou ti lidé čuňata. Tam někdo vyhodil do vody celý pytel odpadků!“.

Jenda mi zamyšleně oponoval: „Kamaráde, to na pytel odpadků nevypadá.“

Zpomalil loď, a když jsme po pravé straně míjeli domnělý odpadkový pytel, uviděli jsme, že jde o utopence. Bylo jasné, že tomu chudákovi už nemůžeme pomoci. Jeho tělo se vznášelo těsně pod hladinou. Vypadalo to, jako by šlapal vodu. Hlavu však měl předkloněnou, zcela ponořenou ve vodě. Bylo to poněkud přízračné, jak jeho trochu delší vlasy ve vodě volně vlály podél hlavy. Dojem odpadků plujících po hladině budilo to, že z postavy silně ohnuté v oblasti ramen a lopatek bylo na hladině vidět kus šedého trička.

Jenda ihned zavolal dispečink lodní dopravy, aby uvědomili policii, protože nic jiného se už dělat nedalo. Vzhledem k tomu, že kolem bylo liduprázdno, bylo to už za předposlední zastávkou, a dispečer nám tlumočil vzkaz od Městské policie, že se o vše postarají, pokračovali jsme v plavbě.

Samozřejmě, takový nález po ránu vám na náladě moc nepřidá. Já už na rozdíl od kapitána pár mrtvých viděl a některým jsem ten nevratný stav sám zařídil, jenže takové mrtvé tělo vznášející se ve vodě má v sobě cosi hodně znepokojivého.

Po chvíli jsme přistáli na konečné ve Veverské Bítýšce a když jsme vystoupili na břeh, přítel si zapálil krátký doutníček a poznamenal: „Jak dlouho myslíš, že tam plave? Že by to už bylo nějaký ten den a nafukoval se hnilobnými plyny?“

„Že se ti o tom chce mluvit,“ opáčil jsem.

Jenda se ušklíbnul. „Mám tady vedle sebe odborníka, expolicajta, tak se ptám.“

„Tvoje důvěra mě těší. Věř mi však nebo ne, za celou svoji kariéru, ať už policejní nebo civilní, jsem na mrtvého ve vodě nenarazil. Takovou ‚lahůdku‘ dostal vždy nějaký jiný kolega.“

„To jsi jim takového zákazníka přenechal?“

Musel jsem se Jendově ironii usmát. „Vůbec ne. Jen jsem prostě jaksi neměl na takové případy ‚štěstí‘. Nicméně abych dostál své pověsti odborníka, tak se s tebou mohu podělit o obsah jedné přednášky. Varuji tě však, bude to poněkud morbidní.“

Jenda dal své posádce pokyn, aby odvázali loď, protože byl čas k vyplutí na zpáteční cestu do Bystrce, a když jsme stoupali nahoru na loď do kormidelny, velkopansky pokynul: „Jen se nežinýruj. Už jsem snídal, tak můžeš vyprávět.“

Jen co jsme vypluli, dal jsem se do řeči: „Před časem jsem náhodou na internetu narazil na přednášku jednoho německého profesora soudní medicíny z Hamburku. Jmenoval se Karl Reuter. V roce 1922 přednesl na konferenci Německé společnosti pro soudní medicínu v Lipsku přednášku s, jak určitě přiznáš, poutavým názvem O plavání lidských mrtvol.“

Jenda polknul a prohlásil: „Jak jsem říkal, už jsem po snídani, tak pokračuj.“

Moje řečnění však muselo chvíli počkat, právě jsme se totiž blížili k onomu smutnému místu. U mrtvého už byl člun s městskými policisty. Ti nám řekli, že za nimi už jedou potápěči od státní policie. Protože nic nepotřebovali, rozloučili jsme se a pokračovali ve své plavbě. Já si v té chvíli uvědomil, že musím udržovat aspoň občas dobré styky se sdělovacími prostředky a tak jsem o našem nálezu informoval kamaráda Vildu Borňáka, brněnského reportéra vcelku slušného listu s prostým jménem Denní zpravodaj. Ten mi poděkoval, protože jak poznamenal, jinak „všude chcípnul pes“ a slíbil, že se mi ozve.

Můj přítel lodní kapitán mě, hned jak jsem skončil s telefonováním, trochu nedočkavě vyzval, abych pokračoval se svým vyprávěním. Tak jsem tedy vyhověl jeho přání: „Ono to bylo delší, v podstatě však pan profesor ve své přednášce vyvracel názor, že podle chování mrtvoly ve vodě můžeš určit příčinu smrti. Upřímně řečeno, nevím, jak je to dnes. Tehdy si však řada lidí myslela, že při utopení jde mrtvola hned ke dnu a teprve po jistém čase se zase vynoří, to samozřejmě díky vytváření hnilobných plynů v těle. Pokud se mrtvé tělo ve vodě chová jinak, tedy nejde hned ke dnu, měl to být důkaz pro jinou příčinu smrti než prosté utopení. Pan profesor však dokazuje, že chování mrtvého těla je dáno pouze fyzikálními zákony. Dokonce uvádí, že v dostatečně velké nádrži dělal pokusy s dvanácti mrtvolami. Výsledkem toho všeho bylo v podstatě zjištění, že to, jestli a jak se mrtvé tělo vznáší, je dáno množstvím vzduchu, který zůstane v dýchacích cestách a poloha těla ve vodě je také dána specifickou hmotností a pohyblivostí jednotlivých jeho částí.“

Jenda mě zvědavě poslouchal: „Aha, takže pokud to dobře chápu, tak zřejmě v té přednášce popsané zákonitosti zřejmě sedí i na toho našeho dnešního chudáka. Vzduch v plících způsobil to, že se vznášel u hladiny a že byl ohnutý někde v oblasti šíje.“

Pozdravili jsme se s člunem policejních potápěčů, který nás právě míjel, a já jsem přikývnul. „Nejsem patolog, avšak tak nějak bych to také chápal. Jo a jedna chuťovka na závěr. Přednášku hamburského profesora tehdy doplnil jeden doktor soudní medicíny z Vratislavi, tehdy to bylo ještě Breslau v Německu. Vyprávěl o tom, že z ženské kliniky dostali k dispozici mrtvě narozeného novorozence, který tedy nemohl mít v plících vzduch. Jeho tělíčko samozřejmě kleslo v pokusné nádrži ke dnu. Hlavička ležela s trupem na dně v jedné úrovni. Potom průdušnicovým katetrem foukli tělíčku trochu vzduchu do plic a výsledkem bylo to, že se trup zvednul a vznášel se šikmo ke dnu. Což jaksi dokazovalo výše řečené.“

Jenda se otřepal: „Fujtajksl, ten konec sis mohl ušetřit. Doufám, že to už je všechno, co jsi mi chtěl k tématu sdělit?“

Omluvně jsem rozpažil ruce. „Tak pardon. Ta přednáška byla na tvoje přání.“

Jenda s úsměvem zabručel: „Vždyť já vím. Pouze jsem netušil, že skončíme u popisu takových pozoruhodných experimentů. Víš co, pojď se radši bavit o babách.“ Pak se však zarazil a dodal: „Teď mě ještě napadlo. Jak je to vlastně s vynořením utopeného těla, když jej nafouknou hnilobné plyny. Já tomu sice moc nerozumím, řekl bych však, že to bude záležet na teplotě vody. Nebo se mýlím?“

Usmál jsem se. „Ta debata tě nějak vzala. No, v té přednášce z roku 1922 se o tomhle nic nepsalo. Nicméně z toho, co jsem četl, vím, že tvorba hnilobných plynů je samozřejmě závislá na teplotě – ta totiž ovlivňuje látkovou přeměnu v těle. Pokud je teplota vody, co já vím, necelých dvacet stupňů, tak mrtvola může vyplavat za dva až tři dny. Pokud je voda studená, třeba jako teplota v chladničce, pod deset stupňů, tak utopenec se může vynořit taky třeba po měsících. A případně také vůbec ne,“ dodal jsem.

Jenda se otřásl: „Brr, víš co. Budeme se už bavit raději o těch babách. Tahle diskuze pro dnešek stačila.“

A u nového tématu nastoleného kapitánem Jeníkem jsme vydrželi až do přistání na konečné v Bystrci.

5.

Řekl jsem si, že bych se měl projevit jako džentlmen, a tak jsem zavolal domů Lucii a nabídl jí svoje služby při jejím kramaření.

Opět mě odmítla, i když mile. Sdělila mi, že pokud se jí nemotám pod nohy, tak jí jde vše rychleji. Navíc jí přišla pomoci Eva Voráčková – to je něžnější polovina manželského páru ze sousedství – pomáhají mi od mého nastěhování za menší finanční úhradu s údržbou a úklidem mého domu. Bylo mi řečeno, že tyto dvě dámy si plně vyhovují a já jsem hodný, že volám, nemám je však raději zdržovat.

Že by mě ta prosba zdrtila, to skutečně říci nemohu. Zašel jsem si tedy na oběd do své oblíbené hospůdky U Pepy, která byla zároveň, jak jsem říkal, mojí druhou kanceláří. Maxiporci svých oblíbených pečených vepřových žebírek jsem bohužel musel zapít pouze nealkoholickým pivem, protože jsem si cestou na oběd vyzvednul svoji fabii, kterou jsem nechal zaparkovanou na parkovišti u lodního přístaviště v Bystrci.

Když jsem zažíval výborný oběd, zazvonil můj mobil. Ozval se toho dne druhý Jan z mých mnoha známých (mezi kterými navíc jméno Jan dominovalo). Byl to tentokrát kamarád Honza Nováček, farář v katedrále na brněnském Petrově, můj přítel a spolužák už od dob základní školy. Absolvovali jsme spolu ještě maturitu a potom se naše profesní cesty rozešly. Honzovi se splnilo jeho klukovské přání. Vystudoval teologickou fakultu, stal se knězem, vystřídal pár jihomoravských farností a posléze převzal do své správy biskupskou katedrálu. O mně se rozhodně nedalo říci, že bych byl prototypem vzorného katolíka. Nicméně Honzovy mše jsem občas navštěvoval. Jednak si při nich člověk, jak jsem říkal, „osprchoval dušičku“, a jednak bylo vždy zajímavé poslechnout si Honzova kázání. V hlavě to měl skutečně dobře srovnané a navíc měl ten dar své myšlenky auditoriu poutavým způsobem sdělit. Proto na jeho mše chodívalo dost lidí a to i normálně kostel nenavštěvujících a často i nevěřících – Honzova kázání byla prostě známá široko daleko. Navíc tento můj vysvěcený přítel nebyl žádný suchar, poměrně dost často jsme navštívili některé z mých oblíbených restauračních zařízení, abychom pojedli, popili a poklábosili.

Honzův hlas zněl v telefonu docela naléhavě: „Ahoj, Stando. Nemohl by ses prosím náhodou teď hned u mě zastavit?“

Udiveně jsem se jej zeptal: „Co se děje? Kradou vám katedrálu?“

Před krátkým časem mě totiž Honza angažoval do pátrání po cestách jedné ztracené sochy z jeho svatostánku. Výsledkem mého vyšetřování byla kromě objasnění osudu onoho ukradeného svatého Pavla rovněž řada dost dramatických událostí a jako vedlejší produkt rovněž mé seznámení s Lucií.

Honza rychle odpověděl: „Vůbec ne. Nechci o tom mluvit do telefonu. Měl bych však tady někoho, kdo by potřeboval tvoji pomoc.“

Protože Honzova prosba byla vyslovena dost důrazně, nechal jsem kamarádského špičkování a už vážně dodal: „No dobře. Máš štěstí, protože teď náhodou nemám do čeho píchnout a Lucka mě navíc dnes vystrnadila z domu, protože se ke mně konečně stěhuje. Za půl hodiny budu u tebe. Jsi v kanceláři na faře nebo ve svém bytě?“

„Zazvoň na zvonek od bytu, prosím,“ zněla Honzova odpověď.

A já tedy zaklapnul mobil a vydal se na brněnský Petrov.

6.

Když mě Honza zavedl do pokoje svého farářského bytu, seděla tam drobná, šedovlasá paní, kterou jsem odhadoval tak na pětašedesát, sedmdesát let.

Když nás Honza navzájem představil, dozvěděl jsem se, že se jmenuje Anežka Bayerová. Vypadala hodně ustaraně. Honza ji jemně vyzval, aby mi zopakovala to, s čím za ním přišla. Mně vysvětlil, že paní Bayerová je jednou z jeho farnic a jako důchodkyně pomáhá také s úklidem kostela.

Paní se nervózně zavrtěla ve svém křesle a váhavě pronesla: „Asi se mi ztratil syn.“

Udiveně jsem se jí zeptal: „Nechci být nezdvořilý. Vy však už asi budete v důchodovém věku …?“

„Ano, je mně devětašedesát let. A můj syn, Radoslav, má dvacet čtyři roky. A včera nepřišel domů. To normálně nedělá, že někde zmizí a neozve se,“ pokračovala stále rychleji. Bylo zřejmé, že má strach o syna a že ty obavy musí ven.

Namítl jsem: „Já chápu vaše obavy. Jenže čtyřiadvacetiletý chlap má přece právo se občas toulat. Ono se to pochopitelně rodičům nemusí líbit, je to však tak. No, dobře. Začneme od začátku, kde bydlíte, co otec, jaké jsou vaše rodinné vztahy?“

Paní začala vyprávět: „Já jsem vdova – manžel umřel, už je to, už je to patnáct let, na rakovinu. Radka jsme měli pozdě – porodila jsem ho v pětačtyřiceti a manžel byl ještě o tři roky starší. Radoslav byl vymodlené dítě, už jsme nedoufali, že se staneme rodiči. A bydlíme, tedy já se synem, tady nedaleko na Pellicově ulici. Máme tam malý dvoupokojový byt. Já už jsem v důchodu a syn pracuje jako údržbář v B-Centru na výpadovce na Vídeň.“

„Přímo v těch věžácích?“ zeptal jsem se.

Přikývla a pokračovala: „Já vím, že vypadám asi divně. Ale nikdy se nestalo, že by Radek takhle zmizel a ani nepřišel domů, ani se neohlásil, co s ním je.“

„Byla jste na policii?“ zeptal jsem se jí.

Nešťastně přikývla. „Tam jsem utíkala hned ráno. Sice mě laskavě vyslechl takový mladý policista, vše si zapsal, řekl mně však, že je to moc brzo, že se syn určitě objeví. No a pak jsem tedy šla tady za otcem Nováčkem poprosit o radu.“

Honza se vmísil do debaty: „Já si vzpomněl hned na tebe. Tedy také bych řekl, že si paní Bayerová nejspíš dělá zbytečné starosti. Jenže policie hned druhý den toho asi moc neudělá, že ano?“

S úsměvem jsem mu přikývnul. Pak mě však něco napadlo. Zeptal jsem se staré paní: „Máte fotku svého syna? Můžete jej popsat? A co měl na sobě oblečené, když šel včera z domu?“

Třesoucíma se rukama vyndala paní Bayerová z poněkud ošuntělé kabelky dvě fotografie. Na jedné byl celkový záběr na hubenou postavu jejího syna a na druhé byl jeho obličej – podlouhlá tvář s úzkými rty a dlouhým úzkým nosem orámovaná delšími vlasy sahajícími až skoro k ramenům. Paní dodala, že syn je asi 175 cm vysoký a váží zhruba 65 kilo.

Když jsem viděl ty vlasy na portrétu, začalo mé doposud nejasné podezření sílit, a tak jsem zopakoval svůj dotaz: „A co měl váš syn na sobě včera oblečené?“

„Hnědé sandály, džíny a šedé tričko s krátkými rukávy. Jo a ještě jsem doma našla jeho občanku. Asi ji zapomněl, občas se mu to stávalo.“

„Pokud dovolíte, tak bych si ji tady okopíroval.“ Honza mi pokynul k multifunkční tiskárně-kopírce, kterou měl v koutě místnosti u svého počítače.

Když jsem z kopírky vytahoval kopii dokladů Radoslava Bayera, obrátil jsem se k paní Bayerové. „Neměl váš syn nějaké poznávací znamení – tetování, mateřské znaménko, jizvu?“

Paní se polekaně zeptala: „To myslíte, že je mrtvý?“

Pohladil jsem ji po ruce a honem ze sebe sypal uklidňující výmluvu: „Ale vůbec ne. Nikde však není psáno, že jej nenajdu a on se se mnou nebude chtít bavit. Může si nechat narůst vousy, vzít brýle, co já vím. Tak bych rád znal něco, podle čeho jej mohu bezpečně identifikovat. Pokud tedy něco takového má.“ Dodal jsem a doufal, že to znělo přesvědčivě.

Vypadalo to, že jsem paní Bayerovou uklidnil. Zamyslela se a řekla: „Pod pravým okem má malou jizvičku. Pokud o ní nevíte, tak ji můžete přehlédnout. Je to památka na úraz, který utrpěl jako malý kluk. A pokud byste jej potkal někde na plovárně, tak na pravém rameni má vytetované iniciály IJ v malém srdíčku. To si nechal udělat někdy přede dvěma roky. To IJ znamená Irena Jonášová. Jeho děvče.“

„Chodí spolu ještě?“ zeptal jsem se.

„Upřímně řečeno, nevím,“ zněla odpověď. „Radek už o Irence pár měsíců nemluvil. Je to milé děvče, když jsem se jej na ni někdy před vánocemi zeptala, tak jen cosi zabručel.“

„A kde bydlí ta Irena Jonášová, víte?“

„Číslo domu si nepamatuji. Vím jen, že to byla nějaká ulice v Lesné, tuším Slavíkova? Ne, Slavíčkova.“

Zapsal jsem si jméno děvčete a řekl: „No nic, teď se s vámi rozloučím a pokud budu něco vědět, ozvu se. Mimochodem máte nějaký mobil? Potřeboval bych také samozřejmě vaši adresu a kontakt do synovy firmy.“

Už předem připravený lísteček se žádanými daty mi podal Honza se slovy: „Bylo mi jasné, co budeš chtít, tak jsme to už předem připravili s paní Bayerovou.“

Už jsem se zvedal, avšak stará paní mě zastavila: „Co vám budu dlužná? Tady pan farář mi sice říkal, že si s placením nemám dělat starosti. Já toho sice moc nemám, dluhy však také nedělám.“

Usmál jsem se na ni a řekl: „On vás už tady Honza, tedy otec Nováček, jistě také informoval. Už před lety mě potkaly poněkud náročné a nebezpečné případy únosů tří dětí, které jsem šťastně vrátil jejich rodičům. A tito vděční rodiče, protože patřili k té majetnější části společnosti, mě finančně zabezpečili tak, že dnes si mohu dopřát luxus práce pro radost. Peníze tak beru jen od těch, co si to skutečně mohou dovolit. Pátrání po vašem synovi provedu jako laskavost vůči tady Honzovi a nebudete mně platit nic. Nicméně předem bych vás chtěl varovat, abyste nutně nečekala velká odhalení. Možná se vám syn rychle vrátí a možná za jeho zmizením žádná velká záhada nebude.“

7.

Jak se paní Bayerová zmínila o šedém tričku jejího syna, začal jsem mít samozřejmě nepříjemné tušení, že se může jednat o utopeného na přehradě. Protože šlo pouze o domněnku, nechal jsem si ji samozřejmě pro sebe a nestrašil už tak dost vystresovanou starou paní. Jakmile jsem se usadil ve své fabii, vytáhl jsem z kapsy mobil. Před hovorem na policii jsem se chtěl zeptat, zdali utonulém zjistil něco novinářský kamarád Vilda Borňák. Jako bych jej přivolal silou svých myšlenek! Můj telefon se rozezvonil a displej ukazoval Borňákovo jméno.

Přijal jsem hovor a Vilda spustil: „Volám, jak jsem ti slíbil. Hlavně musím poděkovat, protože se teď zrovna děje kulové a díky tvému tipu mám cosi do našich zpráv. Jo, a abych řekl, o co jde. Z vody vytáhli mladíka, měl asi tak dvacet, dvacet pět let. Při prvním ohledání nenašli žádné stopy násilí, musí se však samozřejmě počkat na pitvu. Na břehu pár desítek metrů od nálezu těla objevili deku s kalhotami, botami a hlavně skoro prázdnou lahví vodky a téměř prázdným balením jakýchsi barbiturátů. Takže to vypadá na sebevraždu, říkám já. Policajti se však vyžvýknou, pokud tedy vůbec, až po pitvě. No nic zpráva do zítřejšího vydání to bude.“

Zeptal jsem se: „Dozvěděl ses něco bližšího o tom mladíkovi?“

„Co jako?“ odpověděl Vilda otázkou.

Nechtěl jsem budit jeho zvědavost, a tak jsem ledabyle opáčil: „Nic, jen mě napadlo, jestli z mých exkolegů ještě něco vypadlo nebo jestli se rozhodli mlčet. To víš, člověk si vyjede na výlet a uvidí mrtvolu, to zrovna nepotěší.“

Vilda se zachechtal: „Máš pravdu. Jsi opravdu dítě štěstěny!“

Poděkoval jsem mu a rozloučili jsme se. Hned potom jsem zavolal Jardu Motla. Byl to kapitán, který po menších peripetiích převzal před lety po mém odchodu od policie moje vedení skupiny na kriminálce, do které patřil a kde byl mým zástupcem. Protože neleštil kliky u nadřízených a na rozdíl od mnoha z nich nebyl pitomec, stále velel pouze svojí skupině a honil vrahy a jinou násilnou verbež v Brně, na jižní Moravě a někdy i v blízkém okolí. Náš přátelský vztah byl umocněn i tím, že jsem Jardovi poskytnul dočasné přístřeší ve své vile, když jej vykopla manželka z bytu.

Jakmile Jarda uslyšel můj hlas v telefonu, spustil svoje obvyklé ironické poznámky: „A jéje! Náš soukromník zase jednou neví kudy kam a otravuje zkušeného kolegu.“

Poslal jsem jej do jistých končin a returnoval: „Milý Jarouši, třeba vám mohu identifikovat jednu mrtvolu.“

Udiveně odpověděl: „A to jako koho?“

Sametovým hlasem jsem děl: „Dnes jste přece z Brněnské přehrady vytáhli jednoho utopeného.“

Ještě udiveněji se mě Jarda zeptal: „A to víš jak?“

Tentokrát jsem kamaráda popíchnul já: „Jednak já vím všechno. To si jistě pamatuješ ještě z našich policejních dob. Apotom jsem při nálezu toho utopeného asistoval. Byl jsem totiž jediným cestujícím na ranním parníku, jehož kapitán ten pěkný nález ohlásil. Anavíc kapitán, co oné lodi velel a dnes vlastně ještě velí, je můj známý, takže jsem s ním byl v kormidelně a toho utopeného jsme tudíž vlastně objevili společně.“

Jarda zablábolil: „No jo, jo. To jsou věci.“

Ironicky jsem se zeptal: „Nepil jsi něco?“

„Vole!“ zněla stručná odpověď. „Jenom jsi mě trochu zaskočil. Nechceš za mnou na chvíli zajet, abychom si povykládali?“

Pochybovačně jsem namítl: „Aby z toho tvůj šéf nedostal infarkt, když mě u vás uvidí.“

„Klid, neboj. Dělá rektální akce v Praze na Policejním prezidiu a bude tady až zítra.“

„No dobře, jak myslíš. Za čtvrt hodinky jsem u tebe, měl bys mě ale čekat před barákem s nějakým parkovacím povolením.“

„Budu tam, neboj,“ zněla Jardova odpověď.

8.

Za necelou půlhodinu mi Jarda otevíral dveře od své a kdysi mé kanceláře. S pobavením jsem zjistil, že recepci policejní budovy ministerstvo sice zmodernizovalo, nicméně v místnosti většina nábytku ještě pamatovala mé působení před více jak deseti lety. Kromě pár drobností za ta léta přibyl pouze počítač s tiskárnou.

Jarda si dobře všiml pobaveného pohledu, kterým jsem přejel kancelář a ušklíbl se: „To víš, erár je erár. Nicméně složili jsme se s kluky a dámou, mám ve skupině asi rok jednu mladou šikovnou policajtku, na automat na espresso – dáš si?“

Přikývnul jsem. Za chvíli vplul Jarda zpět do kanceláře se dvěma vonícími šálky. Usadili jsme se u konferenčního stolku v rohu místnosti a Jarda mě vyzval: „Tak začni.“

Zarazil jsem jej: „Počkej. Napřed ty. Když jsem toho utopeného viděl z lodi já, tak jsem viděl pouze šedé triko a delší vlasy. Nic víc jsem nepoznal. Teď bych sice měl čirou náhodou tip, možná však je to blbost.“

Jarda si vzdychnul: „Tak dobře. Hodili mi tenhle případ na hrb, protože teď stejně nic lepšího nemáme. Osobně si však myslím, že to je normální sebevražda. Kousek od místa, kde jste toho chudáka uviděli, jsme našli deku a na ní byly vzorově složené kalhoty a u nich pěkně u sebe položené boty. Jinak se ten hoch koupal v šedém tričku, které jsi viděl, v trenýrkách a ponožkách. Na dece bylo poloprázdné balení jedněch německých prášků proti epilepsii, které obsahovaly fenobarbital a sedmička vodky, která byla tak ze dvou třetin prázdná. Jinými slovy, pokud se při pitvě prokáže, že to ten mladík spořádal, tak toho v sobě měl tolik, že by ten sajrajt smíchaný s chlastem porazil i vola. Každý z těch prášků totiž obsahoval 100 mg fenobarbitalu a jen tak pro zajímavost, brát se má 1 až 3 mg na kilo tělesné hmotnosti a těch tabletek v balení léku bylo původně padesát. Jinak ten hoch sebou neměl žádné doklady, pouze peněženku s pár stovkami korun a pár lístků na MHD. Na první pohled to nevypadalo, že by byl podroben nějakému násilí. Podle stop, co jsme zajistili v okolí, to vypadalo na to, že na té dece byl sám. Výsledky pitvy bychom měli mít zítra. No, a teď, co máš ty?“

Otevřel jsem svoji tašku a vytáhl fotografie syna paní Bayerové. Otočil jsem je k Jardovi a zeptal se: „Je to on? A má pod pravým okem malou jizvičku? A co vytetované iniciály IJ v malém srdíčku na pravém rameni?“

Jarda si prohlédnul fotografie a udiveně se zeptal: „Vypadá to, že by se mohlo jednat o tohohle mladíka. Počkej, já si ještě zavolám na patologii.“

Když Jarda do telefonu řekl, o co mu jde, ozvaly se zřejmě mohutné protesty na téma spousty práce a toho jak jim tam nebožtíci padají ze všech koutů – dobře jsem si tyhle diskuse pamatoval, i když od nich už uplynula spousta času. Jarda na ně reagoval uklidňujícím tónem: „Ale, doktorko, já vím, že se hroutíte. Potřeboval bych jen maličkost. Pitva mi bude samozřejmě stačit zítra, teď bych však nutně potřeboval vědět, jestli ten dnešní utopený z přehrady měl malou, skoro neznatelnou jizvičku pod pravým okem a na pravém rameni vytetované iniciály IJ v malém srdíčku.“

Zase následoval delší reakce druhé strany a Jardova poznámka: „To budete, doktorko, zlatíčko. Počkám rád.“

Jarda pošeptal ke mně: „Právě je v pitevně a podívá se hned. Mám prý počkat u telefonu.“

Za chvíli pak poděkoval: „Tak jo. Moc děkuji a máte u mě oběd.“

Zvědavě jsem Jardu pozoroval.

Vzdychl si a obrátil se ke mně se slovy: „Vypadá to tak, milý Stanislave, že jsi nám opravdu práci ušetřil. Doktorka Houdková, naše fešná patoložka, mi právě potvrdila, že ta znamení na těle našla. Tedy toho tetování si všimla hned při ohledání a jizvičku pod okem našla také. Takže bys mi mohl konečně říct, o koho jde.“

Sáhl jsem znovu do své tašky a podal Jardovi kopii občanky Radoslava Bayera, kterou jsem si pořídil u Honzy Nováčka. Ten si ji prohlédl a tázavě na mě pohlédnul.

„Samozřejmě si vše, co mám, okopíruj,“ odpověděl jsem na jeho pohled.

Když se Jarda po chvilce s kopiemi vrátil do kanceláře, usadil se opět do křesílka u stolku a zeptal se: „Jak jsi k tomu všemu, proboha, přišel?“

Smutně jsem se pousmál: „Co ti mám říct. Náhoda je blbec a mám takový pocit, že nevím, co mě zase jednou čeká. Lucka si ke mně konečně stěhuje své věci. Vystrčila mě tak z domu, já si udělal výlet a seděl potom na lodi, která dnes ráno proplula kolem toho utopeného. Aaby to nebylo málo, tak mi pak po poledni volal náš společný známý, Honza Nováček, že u něj sedí jedna z jeho farnic, která je zoufalá z toho, že se jí nevrátil večer domů syn. Byla sice ráno na vašem obvodním oddělení, jenže samozřejmě, když tam přišla s tím, že její čtyřiadvacetiletý syn nepřišel večer domů, tak je moc nepřesvědčila. Honza si vzpomněl na mě. No, a já, když mi řekla, že syn včera odešel v šedém triku, si vzpomněl na šedé triko toho chudáka, co jsme jej viděli z lodi, a začal mít nepříjemné tušení. A jak to vypadá, tak to mé tušení bylo holt správné. Věř mi, když si na tu paní, maminku onoho nešťastníka vzpomenu, tak z toho moc radosti nemám.“

Jarda se podrbal na bradě a pomalu řekl: „Ty ses vůbec nezměnil. Jsi úplný magnet na přitahování průserů a pozoruhodností. S tím už asi nic nenaděláš. V každém případě počkáme na zítřejší výsledky pitvy. I když, jak to vypadá, tak si myslím, že jinak než jako sebevraždu ten případ těžko uzavřeme. Počkám také do zítřka, než se stavím za paní Bayerovou.“

Zeptal jsem se jej: „Když se trochu poptám v Bayerově okolí, nebude ti to doufám vadit?“

Jarda pobaveně prohlásil: „Odkdy bereš ohledy na nás své bývalé kolegy. Vždyť ty si stejně děláš, co chceš.“

Naoko jsem se durdil: „A to ti vadí, když na stará kolena jdu do sebe a chci naše vztahy postavit na kvalitativně vyšší úroveň?“

Tvrdá reakce následovala okamžitě: „Vole! Tyhle žvásty snad nemyslíš vážně. To bys nesměl být ty!“

Po tomto Jardově upřímném vyznání jsme se hlasitě rozesmáli oba.

Já pak debatu uzavřel: „No dobrá. Teď stejně nemám do čeho píchnout. Ty, pokud ti ta tvoje fešná patoložka sdělí, jakože zřejmě sdělí, že na těle oběti nejsou stopy násilí, a vzhledem k tomu, že tam, kde jste našli Bayerovu deku, jste nenašli stopy pobytu někoho jiného, případ asi uzavřeš jako sebevraždu. Stará paní Bayerová však asi bude chtít vědět víc, tak já se trochu porozhlédnu a dám ti vědět.“

Pak jsem se zarazil. „Jsem to vůl. Ještě bys mi mohl zjistit jednu drobnost. Pomohl bych si jinak, ale můžeš mi ušetřit trochu času. Koukni se prosím do evidence na jméno ‚Irena Jonášová, Slavíčkova ulice, Brno‘. Měla by to být podle matky bývalá přítelkyně Radoslava Bayera.“

Jarda se na mě vyčítavě podíval. „Víš, že po mně chceš porušení zákona? Jako civilovi ti takové údaje nesmím dávat.“

Podíval jsem se na něj ještě vyčítavěji a dal si na tom pohledu moc záležet. „Nechtěj, abych tě poslal někam. Dobře víš, že na spolupráci se mnou, ubohým soukromníkem, jsi nikdy nedoplatil, nýbrž většinou vydělal.“

Jarda s úsměvem reagoval na můj výlev: „No dobrá. Jak bylo jméno? Irena Jonášová?“

Přisvědčil jsem a on pak chvíli trápil svůj počítač. „Hele, podívej. Irena Jonášová, 23 let, Slavíčkova 5, Brno-Lesná. To bude nejspíš ona, ne?“

„Paní Bayerová aspoň tvrdila, že bydlí na Slavíčkově ulici. Věk také odpovídá, tak to ona asi bude. Máte na ni něco?“

„Koukám tady, že při šťáře v jedné diskotéce byla před pár týdny zadržená, protože u ní našli pár tabletek extáze, nějaké marihuanové jointy a pozor – tři marihuanové blunty!“

Udiveně jsem se zeptal: „Co? Blunty? Asi už stárnu a jsem zaostalý, jointa znám, ale blunt?“

Jarda mě s úsměvem poučil: „Vidíš, jak je dobré si občas doplňovat vzdělání u policie. Není to žádná věda – říká se tak marihuanovému doutníku. Tahle móda se v poslední době šíří do Evropy z USA. K ubalení marihuany se prostě použije list tabáku. No ale, jak se dívám, po projednání přestupku byla propuštěná. No jo, oni by kolegové museli tenkrát nejspíš zavřít skoro celé osazenstvo diskotéky a na to nemáme kapacity. Jinak tady však tahle slečna žádná provinění nemá.“

Prohlédl jsem si ještě Ireninu fotografii. Dívala se na mně podlouhlá tvář s hnědýma očima a vlasy splývajícími na ramena. Vypadala tak trochu omšele, pokud se to dá říct u tak mladého děvčete.

Dopili jsme kávu, slíbili si, že se budeme navzájem informovat a pro ten den se rozloučili.

9.

Bylo pozdní odpoledne, a tak jsem si řekl, že zkusím navštívit slečnu Jonášovou. Zdvořilejší by sice bylo předem zavolat, avšak obával jsem se, že by mě nejspíš odmítla, a tak jsem se rozhodl zkusit přímo zazvonit u jejích dveří.

Kupodivu jsem našel místo na zaparkování před dlouhým panelákem v dolní části brněnského sídliště Lesná, kde Irena bydlela. Dům naštěstí nezamykali, a tak jsem se po zazvonění na pár zvonků dostal dovnitř. Irenin byt jsem našel ve druhém patře. Po zazvonění na bytový zvonek se pootevřely dveře zajištěné řetězem a ve škvíře jsem uviděl obličej z policejní kartotéky. Irena na mě podezřívavě houkla: „Kdo jste? A co chcete?“

Vytasil jsem na ni průkaz, kterým své členy vybavuje Česká komora detektivních služeb, škvírou pootevřených dveří podal jednu ze svých vizitek a vše okořenil srdečným úsměvem a zdvořilým představením se. Nedůvěřivě si oba předložené dokumenty prohlédla a ne zrovna vřelým hlasem na mi řekla: „Soukromý čmuchal. To jdete otravovat kvůli čemu? Kvůli tomu fetu, nebo co?“

Bylo mi jasné, že pokud chci dovnitř, musím být milý. Co nejpříjemněji jsem jí sdělil: „Milá slečno Jonášová, vaše problémy se zadržením kvůli drogám mně jsou šumafuk, i když o nich vím. Mě zajímá Radoslav Bayer.“ Udiveně se zeptala: „Radek? A musím se s vámi o něm bavit?“

„Samozřejmě, že nemusíte. Já nejsem policista, já jsem soukromý detektiv. Pokud nechcete, můžete zabouchnout dveře svého bytu a já půjdu. Dovolil bych si vás v tom případě informovat, že pokud se nebudete teď bavit se mnou, tak vás posléze pozve k rozhovoru policie.“ To jsem sice poněkud předbíhal událostem a nejspíš zrovna nemluvil pravdu, pokud tedy Radoslav Bayer spáchal sebevraždu, nicméně slečna Irena to vědět nemohla a já jí samozřejmě takové jemné nuance neosvětloval.

„No, tak jo. Já vás tedy pustím,“ řekla nepříliš ochotně. Ve dvoupokojovém bytě zrovna uklizeno nebylo, jak jsem mohl vidět z předsíně otevřenými dveřmi do všech místností.

Irena mě zavedla do levně zařízeného obýváku, kde byl nepořádek odpovídající stavu zbytku bytu. Oddělala prádlo rozložené na křesle u konferenčního stolku a rozložila se na gauči naproti, kde zřejmě meditovala při mém příchodu. Její vzhled korespondoval se vzhledem bytu. Měla hubenou asi 170 centimetrů vysokou chlapeckou postavu. Malému zadku odpovídala malá prsa, podlouhlá nenamalovaná tvář byla lemována rovnými vlasy, jak tomu bylo na snímku u Jardy. Co na snímku vidět nebylo, bylo to, že mastné vlasy potřebovaly umýt. Svým způsobem by Irena mohla být docela pěkné a zajímavé děvče, musela by se však poněkud vypulírovat, jinak učesat, obléknout a trochu namalovat. Tak, jak přede mnou ležela na gauči, vypadala poněkud zanedbaně.

„Říkal jste něco o Radkovi?“ zeptala se mě hned po našem usazení. Nic mi nenabídla, čímž mě jen ušetřila rozpaků. Když jsem totiž viděl skoro prázdný ušmudlaný hrneček, ve kterém měla zbytek kávy, přešla mě na cokoliv chuť.

Odpověděl jsem jí: „Přesně tak, navštívil jsem vás kvůli Radoslavovi Bayerovi.“

„Jak jste na mě přišel?“

„Řekla mi o vás Radkova matka,“ vysvětlil jsem jí.

Vypálila na mě logickou otázku: „A proč jste se s ní o mně bavil?“

Rozhodl jsem se, že nebudu chodit dlouho kolem horké kaše. „Já se vlastně nebavil o vás, nýbrž o Radkovi. Co vám teď řeknu, si prosím nechte alespoň dva dny pro sebe a hlavně to nesdělujte Radkově mamince. Radek je totiž mrtvý, dnes jsem měl tu čest spolupodílet se na jeho objevení v Brněnské přehradě.“

Brutálně vyslovená skutečnost otřásla s dívčinou dosavadní přezíravostí a sebejistotou, což bylo ostatně mým úmyslem. Odkudsi z domácích šortek, co měla na sobě, vylovila ne zrovna čistý kapesník a usedavě se rozbrečela. Když se po chvíli trochu uklidnila, nenávistně zasyčela: „Za jeho smrt může určitě ta manažerská důra, co s ním šoustala!“

Poněkud náhlý obrat konverzace mě mírně vykolejil. S nehraným údivem jsem se Ireny zeptal: „To jako, že ho zabila? Ono to však vypadá, že Radek spáchal sebevraždu – jako poslední jídlo si dal spoustu barbiturátů, zapil to vodkou a šel si naposledy zaplavat. Ona dáma mu ty prášky asi těžko dala do úst.“

Irena si ještě jednou utřela oči a slova z jejích úst odkapávala jako jed: „Já také netvrdím, že Radek nespáchal sebevraždu. Ta kurva jej však odkopla. Proto tu sebevraždu spáchal.“

Zarazil jsem její rozhořčení: „Moment, teď na mne musíte trochu pomaleji. O kom to vlastně mluvíte?“

Irena se vysmrkala a začala pomalu a zajíkavě, jak se jí draly slzy do očí, vyprávět: „Já, já myslím Radka pořád miluji. My spolu chodili už někdy od patnácti let. Zakoukali jsme se do sebe už na konci deváté třídy. On šel potom na průmyslovku, já na ekonomku, oba jsme však zůstali v Brně a chodili spolu dál. Upřímně řečeno, já začala potichu přemýšlet o tom, že bych si jej i vzala. Chodila jsem i k nim domů a docela se snášela s Radkovou maminkou. Víte, mně rodiče zemřeli při autonehodě po mých osmnáctých narozeninách. Tady ten byt mám po nich. A Radkova máma mi potom tak trochu nahrazovala rodiče, které už nemám. Sem tam jsem za ní chodívala pro radu – myslím, že ona mě má nebo měla také docela ráda. No a pak, bylo to někdy před rokem, ne – spíš to bylo o něco míň, přišla ona. Byli jsme tenkrát na jakési diskotéce a ta ženská se tam objevila také. Měla s sebou nějakého chlapíka, vypadal mladší než ona, hrozně se zhulákal u baru. Pak jí dal facku, my byli náhodou poblíž, tak se jí Radek zastal a toho chlapa poslal k zemi. On teda byl tak ožralý, že moc nepotřeboval. A potom to bylo, jak by ho očarovala. Radek mě poprosil, ať jedu domů sama, že ji musí vyprovodit, že je otřesená. No, a to byl konec našeho vztahu. A teď jsem Radka náhodou potkala v tramvaji. Jsou to asi tři týdny. Nešťastně mi říkal, že jej ta ženská pustila k vodě, že pro něj život ztratil smysl a že už nechce dál žít. Já na něj koukala jako zjara, co to blábolí, a nebrala jej zas tak moc vážně. Fakt je totiž to, že já vždy byla z nás dvou ten přízemnější. Pro něj byla typická určitá míra exaltovaného chování. Vždycky si představoval, co by se mohlo stát, kdyby nastalo to nebo ono, vše prožíval hodně intenzívně. Teď, když od vás vím o jeho smrti, si vyčítám, že jsem jej nebrala vážně.“

„A znáte jméno té Radkovy přítelkyně? Nebo lépe řečeno, víte o ní něco? Kde bydlí, kde pracuje?“

Irena se zamyslela: „Bavili jsme se o ní už před delší dobou. To jsem Radka potkala pár týdnů po té, co se se mnou rozešel. Říkal tehdy, že je ta ženská jakási manažerka u nějakého velkého, myslím, že německého koncernu. Počkejte, je to docela známé jméno, začíná myslím na H …“

„Není to náhodou HERZIG?“ plácl jsem první jméno, co mě napadlo z velkých německých firem. Byl to, jak jsem věděl, dnes velký mezinárodní koncern, který vznikl někdy v polovině 19. století. Založili jej tři šikovní pánové – elektroinženýr jménem HERmann, strojní inženýr ZIegler a jejich přítel obchodník Gruber. Z malé firmičky se vyvinul až do dnešní velikosti a vlivu.

„Jo, máte pravdu. Je to tohle jméno – HERZIG. A pokud se pamatuji, tak ta ženská se jmenuje Pavlátová, křestním jménem myslím, to už si nejsem jistá, Renáta. A bydlí někde v Ořešíně. Má tam vilku, myslím, že Radek cosi mlel o tom, že ten dům má, jako já tenhle byt, po rodičích nebo po nějaké tetě, přesně si to nepamatuji. Ale víc o ní namouduši nevím.“

Poděkoval jsem jí: „Řekla jste mi toho bohatě. Já už si ji najdu. A znovu vás prosím, neutíkejte prosím hned s tou novinou o mrtvém synovi za paní Bayerovou. Pokud mi dáte své číslo mobilu, tak vám zavolám, až jí tu smutnou zprávu sdělím já nebo policie.“

Irena mi to slíbila, já si zapsal její číslo telefonu a rozešli jsme se.

10.

Protože se den už nachýlil, usoudil jsem, že Lucka měla dostatečný prostor pro přeorganizování poměrů v našem domově. Vrátil jsem se tedy domů do Bystrce. Moje obavy se nenaplnily, anžto jak sbírka modelů, tak i modelové kolejiště zůstaly netknuté. Navíc mě čekal prostřený stůl, ke kterému jsem však byl samozřejmě připuštěn až po umytí rukou. Následné smažené telecí řízky s bramborovým salátem spláchnuté výborným Zweigeltrebe rosé pozdní sběr, které Lucka erudovaně vybrala ve sklepě, předznamenaly to, co se po opulentní večeři dělo v naší ložnici. Když se mě Lucka posléze zeptala, jestli mi víc vyhovovaly ty řízky nebo to, co mezi námi následovalo, neměl jsem tu sílu ji popichovat. Jen jsem ji dlouze a důkladně políbil.

Následujícího rána se Lucka vydala organizovat své svatby a já spustil počítač, abych se podíval, zdali v internetovém telefonním seznamu nenajdu nějakou Renátu Pavlátovou. Kupodivu tam byla – Ing. Renáta Pavlátová, Brno-Ořešín. Zapsal jsem si do mobilu uvedenou adresu a telefonní číslo a pro tentokrát se rozhodl předem zavolat. V telefonu se ozval sytý mnohoslibný alt. Představil jsem se a požádal o schůzku. Jako důvod jsem uvedl Radoslava Bayera. Žena po chvíli váhání řekla, že je doma, protože se o ni pokouší viróza. Pokud se nebojím, že mě nakazí, tak mohu přijet. Domluvili jsme se, že asi za půl hodiny zazvoním u jejích dveří.

Po zhruba čtyřiceti minutách jsem skutečně zaparkoval auto na tiché ulici, končící v poli, za kterým už začínal les. Ořešín je obec položená severně od Brna. Končí zde silnice z města a dál už pokračují jen lesní cesty. Obec je obklopená lesy, proto je zde velmi příjemné tiché bydlení, v podstatě se cítíte jako na vesnici. To, že je Ořešín, kdysi klášterní ves, od roku 1971 připojen k Brnu, připomíná navenek pouze konečná městského autobusu.

Renáta Pavlátová bydlela v úhledné patrové vilce obklopené upravenou zahradou. Zřejmě mě vyhlížela, protože po zazvonění okamžitě otevřela. Představil jsem se a ukázal jí svoji legitimaci soukromého detektiva. Ona mi pokynula, abych vešel.

Přestože bylo zřejmé, že jí dobře není, bylo mi hned jasné, proč se do ní mladý Bayer zbláznil. Domácí souprava z lehké látky, kterou měla na sobě, jasně ukazovala, že se jedná o nádherný kus ženské. Byla asi 170 centimetrů vysoká a vše měla tam, kde to měla mít. Když se přede mnou otočila, aby mě zavedla do pokoje, předvedla skutečně nádherně tvarované pozadí. Když se ke mně v pokoji zase otočila, tak jsem mohl obdivovat neméně vydařené popředí. Souměrný obličej s malým nosíkem pršáčkem byl lemovaný krátkými blond vlasy a její utěšený vzhled doplňovalo nenápadné nalíčení. Její sytý alt zněl in natura stejně mnohoslibně jako v telefonu. Jenže, jenže v duchu jsem ji porovnal se svojí Lucií. Obě ženy byly zřejmě stejně staré – i Pavlátová vypadala na zhruba třicet let nebo o málo víc. Fyzicky byla žena přede mnou možná dokonalejší než dáma mého srdce. Když jste se však Renátě Pavlátové zadívali pozorně do očí, viděli jste hluboko v nich cosi, co nebylo zrovna košer. Jakousi směs vypočítavosti a bezohlednosti, která možná spoustě mužských nevadila, mnohým i imponovala, a ani by si jí nevšimli. Mně však neušla a v duchu jsem děkoval osudu, že jsem potkal svoji Lucku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hořká smrt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.