Copyright © Jaroslava Černá, 2010

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2010

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010

shop@alpress.cz

Dotisk prvního vydání 2011

ISBN 978-80-7466-579-0

Prolog

Něžný obraz krásné milované ženy v srdci dával českému králi naději, že i kdyby snad měl dnes v tuto chvíli a na tomto místě opustit svět lidí, láska k jeho malé Anežce nemůže nikdy zemřít. Na tváři Přemysla Otakara se objevil úsměv a živá vzpomínka na milující dívku mu vlila do žil odhodlání postavit se nečekaným událostem.

„Anežko moje malá…“ zašeptal a otevřel srdce vzpomínkám… láska překoná věky.

Pozemský svět kolem něj se rozplynul, ale barvy lásky na obraze milované Anežky zůstaly s ním.

Jak krátký je lidský život… a jak dlouhý okamžik smrti…

Díl první

Anežka
a královna Markéta

Kapitola 1

Průvod se pomalu blížil k cíli dlouhé cesty. V čele klusali jezdci se zástavami Babenberků, kolem několika kočárů držela koně v kroku lehká jízda a ozbrojenci ve dvou řadách celý průvod uzavírali.

Tohle že je radostná cesta na svatbu? Pomyslela si dívka na koni, cvalem dojela poslední jezdce, rozčísla rychlou jízdou spořádanou zadní řadu, zavýskla nadšením, usmála se na dva vylekané muže a přitáhla koni uzdu. Počkala, až ji ozbrojenci uzavírající průvod zase předjedou, znova klisnu pobídla a cvalem dojela k boku prvního kočáru.

„Paní,“ oslovila radostně ženu, která se objevila v malém okně, „město je na dohled, už tam brzy budeme!“ a věnovala zamyšlenému obličeji úsměv, do kterého dala všechnu svou vřelost a náklonnost. Mladičká Anežka z Kuenringu měla svou paní ráda. Znaly se jen pár měsíců, od doby, kdy si ji Markéta Babenberská vybrala mezi své nové dvorní dámy. Ale nejen to, Anežka byla její oblíbenkyní. Paní Markéta si ji zamilovala pro všechno, co už sama neměla – mládí, divokost a krásu, kterou si šestnáctiletá dívka snad ani neuvědomovala.

„Už zase vyvádíš jako nevychovaný hoch, Anežko, copak se to sluší pro dvorní dámu prohánět se na koni jako muž?“ pokárala Markéta dívku, ale konečně se jí obličej rozjasnil úsměvem.

„Vždyť jsi mi, paní, projížďku dovolila, nevydržím jen sedět a rozhlížet se z malého okénka po krajině. Potřebuji se hýbat, už jsem byla celá ztuhlá… a paní, jak říkám, věž kostela je na dohled, už tam brzy budeme.“ Pak stiskla koni slabiny. „Za chvíli jsem, paní, u tebe, a až vystoupíš z kočáru, budu ti po boku.“ Anežka vyrazila cvalem k čelu průvodu, aniž by počkala na odpověď.

„Jistě, dítě, vystoupíme společně a společně půjdeme vstříc novým dnům,“ povzdechla si nahlas Markéta, unaveně opřela hlavu o stěnu kočáru a zavřela oči. Ale k oltáři už musím jít sama.

Copak si Markéta Babenberská může svou cestu životem vybírat? Copak mi byla dána možnost projevit vlastní vůli? Všechno je jen politikaření. Musela vyslechnout, co je dobré pro země, které po právu zdědila, a co je tedy dobré i pro ni. Pak už se mohla jen podřídit osudu a věřit, že dělá to, k čemu je předurčena – k dalšímu dohodnutému sňatku. Co je to asi za muže, který se ožení se ženou o třicet let starší, jen aby získal území a moc? Snad je Přemysl Otakar moudrý vladař, když se ke sňatku s ní odhodlal přes tak velký věkový rozdíl.

A Markéta nevěděla, jestli si má svého nastávajícího manžela vážit, nebo jím pohrdat. Ale komu záleží na mých pocitech? Otevřela oči a vzala z klína závoj, který poté, co o samotě usedla do kočáru, odložila. Pak si zahalila vlasy a sepjala látku pod krkem broží ve tvaru květiny. Snad bude mít čas se upravit a odpočinout si, než bude představena nastávajícímu choti.

Anežka předjela průvod dále, než jí bylo dovoleno, ale nelitovala. Město Hainburg, cíl jejich cesty, bylo sice na dohled, ale před ní se otevřel úchvatný pohled do mírného údolí. Zarazila klisnu a vychutnávala si obraz klidné krajiny před sebou lemovaný dvěma řekami, které se přímo před ní spojovaly v jeden veliký soutok. Zatajil se jí dech nad krásou vytvořenou přírodou, ale i nad obrysem věží v dálce.

Tak tedy tam, v tom městě na obzoru, se bude paní Markéta vdávat za následníka českého trůnu. Její paní bude královnou a ona, Anežka z Kuenringu, bude dvorní dámou české královny! Už nepospíchala, bylo na čase vrátit se k paní do kočáru. Anežka pomalu otočila koně a krokem jela průvodu naproti. Přála dobré paní Markétě jen to nejlepší. Ale přinese tak nerovný sňatek její paní štěstí? Kdo ví? Kdo by mohl mluvit o štěstí, když sňatek je výhodný hlavně pro českého panovníka. Je pro něj pouhým zvětšením území a moci a nikdo neočekává, že by mladík mohl paní Markétu milovat. A v tom okamžiku si Anežka uvědomila, že i ona bere svou paní spíš jako starou a moudrou matku než jako přítelkyni. Představa, že paní Markéta ulehne do svatebního lože s mladým mužem, byla pro Anežku nepředstavitelná. Bože můj, jak se asi moje paní musí cítit? Anežka procitla ze zamyšlení a zvedla hlavu od koňské hřívy. Paní Markéta ji bude potřebovat! Už teď by měla sedět v kočáru vedle ní a chápat smutek, který má v očích. Má k němu důvod! A ona se zatím projíždí na klisně, cválá kolem svatebního průvodu, místo aby byla u paní, kdyby ji snad potřebovala. Anežka rychle pobídla koně do klusu. Její místo je teď u paní Markéty.

Otakar nepospíchal. Nebylo kam a nebylo proč. Zprávy o pohybu nastávající choti měl z dnešního poledne, takže věděl přesně, že Markéta Babenberská i s průvodem dorazí každým okamžikem do města, v jehož kostele budou oddáni.

Byl to promyšlený a logický tah – spojení zemí bude ku prospěchu českého království a Rakousy a Štýrsko dostanou silného vladaře. A žena, která mu otvírá cestu k větší moci? Copak to není jedno? Nebere si ženu, ale upevňuje své postavení tou nejjednodušší cestou – sňatkem.

O lásce žádné smlouvy nemluví, a už vůbec ne o jakékoliv náklonnosti k držitelce říšských listin, které Markétu Babenberskou právně zplnomocňují k vládě nad alpskými državami. No a po formálním sňatku to bude on, Přemysl Otakar, kdo se ujme vlády ve vyženěných zemích.

„Pane,“ přerušil tok Otakarových myšlenek velitel doprovodu, „brzy bude tma, souhlasíš s odpočinkem na cestě? Nechal jsem připravit přenocování v nejbližší vesnici. Souhlasíš, pane?“

„Jistě, rozhodls dobře, přece nepojedeme v noci, koně i muži jsou unaveni,“ přikývl Otakar muži a dál se věnoval vlastním myšlenkám.

Jel na koni v čele asi padesáti jezdců do města, ve kterém sňatkem s paní Markétou změní směr svého života. To jediné Otakara zajímalo. Nebyl zvědavý na to, jak jeho nastávající manželka vypadá. Věkem by mohla být jeho matkou, to přece mluví za všechno. Proto je jedno, že do Hainburgu dojede až kolem zítřejšího poledne, den po příjezdu průvodu nastávající manželky. Paní Markéta bude mít alespoň dost času k odpočinku po dlouhé cestě a před oltář předstoupí svěží a snad i smířená s tím, že budoucí český král si nebere starou Markétu, ale krásné alpské země a svůdnou budoucnost.

Malý útulný hrad přivítal paní Markétu tichou pohostinností a vytopenými komnatami. S Anežkou po boku vyslechla krátké uvítání majitele panství.

„Děkuji ti, pane, za poskytnuté pohostinství, ale svatební hosté, zdá se, ještě nedorazili, všude je klid.“ Markétina slova zněla spíš lhostejně než jako otázka.

„Ne, paní, ale nedělej si starosti, svatební obřad proběhne, jak víš, až za tři dny. A buď si jistá, že vše bude tak, jak se sluší a patří. Všechny šlechtické rody pozvání přijaly a jistě se dostaví včas. A ty, paní, budeš mít dostatek času se na všechno připravit a odpočinout si,“ vysvětloval hradní pán a zároveň se snažil Markétu uklidnit. Ale nebylo to zapotřebí.

„Můj nastávající manžel zřejmě také ještě nedorazil?“ zeptala se Markéta klidně a pomalým krokem mířila do svých komnat. Nemusela se ptát, věděla, že Přemysl Otakar nemá důvod ke spěchu.

„Ne, paní, ale poslové přinesli zprávu, že zde bude nazítří kolem poledne stejně jako první hosté,“ dodal ještě hradní pán a přede dveřmi ložnice paní z Babenberka se s oběma ženami rozloučil hlubokou úklonou.

„Pojď, Anežko, potřebuji tvou pomoc při svlékání,“ pobídla Markéta klidnými slovy dívku, která jí teď byla neustále po boku. Obě si prohlížely komnatu a pak menší ložnici, která byla Babenberské paní určena ke krátkému pobytu, jen po dobu nutnou ke svatebnímu obřadu.

„Půjdeš, paní, hned na lože?“ zeptala se Anežka starostlivě.

„Ne, dítě, na odpočinek je ještě čas. Jen si svléknu cestovní šat a ráda bych se prošla, abych protáhla ztuhlá záda z cesty. Ale na lože půjdu brzy, hned po večerním jídle.“

Po chvíli už paní Markéta Babenberská s Anežkou po boku procházela nádvořím a zahradami útulného hradu.  Ani jedna nemluvila, avšak Anežka celou svou bytostí vnímala tichý smutek své dobré paní a cítila, jak v ní paní Markéta smířená se situací vzbuzuje lítost. Opravdu je Markétin sňatek důvodem k lítosti? Skutečně její paní nezbývá nic jiného než se podřídit přání zbytku rodiny a pokorně přijmout svůj osud? kladla si Anežka v duchu otázky, ale odpověď na ně neznala. Jak ponižující je kupčení se životem ženy, jejíž jedinou předností je právní vlastnictví zemí, kterým touží vládnout mladý český vladař. A Anežka pocítila, že se na zatím neznámého ženicha své paní právem zlobí.

Anežka se rozhodla dělat své paní společnost až do chvíle, kdy se bude muset Markéta sama postavit po bok nastávajícího manžela a projít mezi kamennými kostelními lavicemi k oltáři, sklonit hlavu a nechat kněze, aby požehnal nesmyslnému manželskému svazku. Byla teď odhodlaná rozptýlit smutek své paní, jak jen to bude možné.

„Chceš, paní moje, abych s tebou spala v jedné ložnici, aby ses necítila tak sama v neznámém prostředí?“ Zeptala se Anežka, když své paní rozplétala po jídle vlasy a připravovala ji na lože.

„Dítě, copak ty vyměníš radostné štěbetání dvorních dam za ticho ložnice stárnoucí ženy?“ zeptala se Markéta, ale bylo vidět, že je Anežce vděčná.

„Paní, já vyměním nesmyslné řeči za tvou společnost, když dovolíš. Nesnesu, když tě vidím smutnou.“ Anežka své paní rozčesávala dlouhé prošedivělé vlasy a snažila se tu bílou známku stáří nevnímat.

„Víš, Anežko, to není smutek, co v sobě cítím,“ sklonila hlavu Markéta, „je to ticho, co mám ve svém nitru.“ Pak zvedla hlavu a povzdechla. „Věř mi, takový zvláštní klid, jaký jsem už dlouho necítila. Myslím, že nemám jiné cesty než se smířit s osudem a přijmout to, co pro mě přichystal.“

„Já… odpusť, paní… já nevím, jak bych snesla takovou situaci! Vždyť sňatek, to má být přece radost a štěstí… a ty mi nepřipadáš ani trochu šťastná,“ pronesla Anežka rozhořčeně.

„Ale dítě, copak to nechápeš? Copak tomu nerozumíš?“ Markéta se otočila k Anežce. „Posaď se sem ke mně,“ ukázala na dřevěnou židli. „To víš, že chci, abys zůstala dnes v noci se mnou, a věř, že se mnou zůstaneš i po mém sňatku, nebo si snad myslíš, že český vladař bude toužit po společnosti stárnoucí ženy nebo snad bude chtít, abych mu byla neustále po boku? To jistě ne. A kdo ví, co bude po obřadu. Jistě, krátká hostina pro pozvanou šlechtu, aby všichni důležití lidé věděli, k čemu zde v Hainburgu došlo, ale to je všechno. Sňatek, smlouvy… a myslím, že pak bude můj choť spěchat, aby projel své nové državy.“ Markéta se znova na dívku usmála. „A to bude opravdu všechno, moje drahá. Jaké je to pro mne asi štěstí? Snad jen zajištěná budoucnost, život ve stínu muže, který touží být králem. Proto se žení s mými zeměmi, aby byl mocnější a bohatší. A já jsem jen přítěží, kterou on musí přijmout, pokud chce na svou cestu vykročit.“

„Ale jak se s tím, paní, dokážeš smířit?“ Vyskočila Anežka podrážděně ze židle.

„Už jsem se smířila, dítě.“ Odpověděla mírně Markéta. „Mám za své země a lid, který v nich žije, zodpovědnost. A co pro ně může být lepšího než mladý a silný panovník, který dokáže udržet pořádek a hlavně se postavit možnému nepříteli?“

„Jak moudře se na všechno díváš, má paní, to by mě nenapadlo,“ odpověděla Anežka. Pak Markétě pomohla na lože a sama se uložila v protějším rohu ložnice. Usnout ale nemohla. Pořád byla v myšlenkách u své paní. Nechtěla ji litovat, snažila se celou situaci pochopit, ale nedařilo se jí to.

Konečně zaslechla v tichu ložnice pravidelný Markétin dech, který svědčil o tom, že paní klidně usnula. Anežka zavřela oči, ale spánek nepřicházel. Když už měla konečně pocit, že usíná, zdálo se jí, že dech paní se zrychlil, že snad i zaslechla nějaký vyplašený hovor.

Opřela se v loži o lokty a nevěřícně naslouchala. Opravdu, za chvíli se zmatená slova ozvala znovu a Anežka se posadila a spustila bosé nohy na chladnou podlahu.

„Ne… Ne! Bože, ochraňuj ho…!“ a pak k ní dolehl od Markétina lože nářek. Rychle se zvedla a přeběhla ke své paní. Až přímo nad ní pochopila, že Markéta má noční můru, zlé sny, které ji trápí. „Jindřichu! Jindřichu! Pozor! Dej pozor! Bože, ne!“ Markéta zašermovala rukama, setřásla ze sebe přikrývky a pokoušela se někoho zadržet.

„Paní, paní Markéto,“ zatřásla s ní Anežka a pokoušela se ji probudit. „Paní, probuď se!“ vykřikla zoufale a chytila ji za ruce. V tom okamžiku se Markéta probrala a Anežka ve světle ohně z krbu a jediné louče u dveří viděla, jak na ni nevěřícně třeští oči. Pak poznala, že paní pochopila, kde je a že měla zlý sen. Pohled očí se rychle změnil, ale tvář měla pořád ještě vyděšenou.

„Paní, odpusť, ale měla jsi noční můru,“ Anežka rychle pustila Markétiny ruce a snažila se ji zakrýt, aby ji neroztřásla v chladném nočním vzduchu zima.

„Bože, Anežko, nevylekala jsem tě? Slyšela jsem samu sebe křičet, ale nemohla jsem se ze zlého snu probudit,“ starala se Markéta a ucítila, že jí po tváři tečou slzy.

„Ty pláčeš, paní moje?“ všimla si Anežka. „Jak ti mohu pomoci? Co tě tak trápí, že nemůžeš klidně spát?“ Pak složila přikrývku a podložila s ní paní záda. „Ať se ti alespoň pohodlně sedí…“ a přisedla na kraj lože a položila svou dlaň na vlhkou ruku své paní. „Ještě potřebuješ plakat? Co se ti stalo? A paní, mohu se zeptat, kdo je ten Jindřich, jehož jméno jsi vykřikovala?“ Anežka se zadívala do Markétiných očí. Až teď byly plné smutku, ale ještě něčeho, co nedokázala pojmenovat. Chvíli mlčela.

„Nechceš mi o tom říct, paní?“ zeptala se Anežka mírně. „Sama vždy tvrdíš, že když se člověk může svěřit, uleví se mu… a jestli, paní, potřebuješ, jsem tu dnes v noci jen pro tebe.“ A Anežka pohladila už suchou ruku své paní. Všimla si, jak je najednou křehká, až hubená. A nejen ruka, celá paní Markéta vypadala v matném světle ohně křehce a zranitelně.

„Anežko, nevím, zda jsi ve svých romantických představách o manželství schopná pochopit, že soužití muže se ženou může být také velmi, velmi bolestné.“ Paní Markéta se pohodlně opřela do přikrývek, ale ruku nechala v Anežčině dlani.

„To jméno, které jsem vykřikla ze zlého snu, tak se jmenoval můj první manžel, Jindřich Štaufský. Byla jsem za něho provdaná devět let a porodila mu tři děti.“ Markéta se odmlčela, a přesto, že cítila, jak jí zase v očích pálí slzy, neodvrátila od dívky obličej. Naopak nechala slzy téct a pomalu pokračovala ve vyprávění. „Ano, manžel, člověk, se kterým jsem musela žít a sdílet manželské lože. A věř mi, moje drahá, že to, co jsem s ním zažila, by snad jiná žena nevydržela ani rok. Je těžké popsat, jak moc mě ten muž trápil. Ale nejen mne. Celá rodina si s jeho záhadným myšlením nevěděla rady. Jeho chování bylo nepředvídatelné, myslím, že byl duševně nemocný a trápil nejen všechny okolo, ale i sebe. Velmi svou duševní nemocí trpěl, myslím, že měl i nesnesitelné bolesti hlavy.“

Markéta na chvíli sklopila oči a volnou rukou si hrála s lemem přikrývky. Anežka pochopila, že paní Markéta hledá vhodná slova, aby příběh dokončila.

„Jednoho dne byl tak zoufalý… přistihla jsem ho, jak buší hlavou do kamene ve zdi. Myslím, že tehdy se rozhodl, že už dále není schopen žít. Snažila jsem se ho zadržet, ale vysmekl se mi. Utíkal do maštalí, tam sám naskočil na neosedlaného koně a v trysku vyrazil z hradu.“

Markétě z očí vyrazil další příval slz. „Řekni mi, dítě, jak mu asi muselo být, když tryskem jel k lesu, k horám… Hned jsme za ním poslali jezdce, ale už ho nedohonili. Ztratil se.“

„Bože můj, paní, tvůj první manžel se ztratil v horách? To jsem netušila, nevěděla jsem, že ti někdo v životě tak ubližoval. A pak?“

„Našli ho až po třech dnech v horské rokli… i s koněm. Myslím, že se rozhodl skoncovat se životem, odejít ze světa… myslím, že už dále nedokázal se svou nemocí žít. A já jsem nebyla schopná jeho smrti zabránit. A nejen to!“ Paní Markéta se jen krátce nadechla a hned pokračovala: „Ulevilo se mi, moje drahá Anežko, rozumíš tomu, ulevilo se mi, že už se nebudu trápit ani já, ani ubohý Jindřich. Tak to bylo – tak žil a zemřel můj první manžel. A rodina všechno zatajila, všichni věděli, jaký byl a bůhví, jak by žil dál. A já si celou tu dobu vyčítám, že jsem byla nakonec ráda, jak se mé manželství ukončilo, ale cítila jsem vinu, vinu za smrt manžela, že jsem mu nebyla schopná pomoci, zabránit té kruté smrti… a tak jsem vstoupila do kláštera.“

„Tys byla v klášteře, paní?“ Zeptala se Anežka udiveně.

„To není přece nic podivného, milá Anežko. Je běžné, že urozené vdovy po smrti manžela vstoupí do kláštera. A Jindřichův otec, císař Fridrich, takové řešení jen přivítal. Ale já jsem nezůstala jen u toho, já v klášteře dominikánek složila slib čistoty.

Jenže pak náhle zahynul můj bratr, Fridrich Bojovný, poslední muž rodu Babenberků. Mohla jsem toužit po klidu kláštera, po životě v modlitbách, ale nic to nebylo platné. Najednou jsem se stala jedinou dědičkou alpských zemí, Rakous a Štýrska, a tím jsem se zase stala zajímavou pro šachové partie vládnoucí šlechty.“ Markéta vydechla a Anežka si všimla, že se jí ulevilo, že rysy v obličeji má uvolněné, i když vrásky kolem očí a úst snad ještě výraznější.

„A proto jsem teď tady, drahé dítě,“ povzdechla si Markéta, „proto jsi tady i ty jako moje společnice a dvorní dáma, protože se nemohu provdat za Přemysla Otakara bez malého doprovodu a společnic, které mne budou doprovázet – pokud budou chtít – dalším životem.“ Markéta se tázavě podívala Anežce do tváře – a tentokrát ona vzala dívčinu ruku do své. „Co říkáš, moje drahá, zůstaneš mou oblíbenou dvorní dámou?“

„Paní, jak se můžeš takhle ptát, proto jsem vstoupila do tvých služeb, abych mohla být tvou společnicí. A teď, když jsem tě mohla více poznat, po ničem jiném netoužím, nic jiného si ani neumím představit.“ Anežka se oddaně dívala na svou paní.

„Dítě moje,“ pohladila ji Markéta po vlasech, „dobře jsi to řekla, teď si neumíš nic jiného představit, ale věř, že život nabízí krásným dívkám jako ty víc než jen společnost stárnoucí ženy. Věř, že nikdy nemůžeme nahlédnout do budoucnosti a zjistit, co pro nás osud přichystal. Proto ani ty nemůžeš vědět, koho potkáš, kdo na tebe pohlédne se zalíbením a ty pak nebudeš chtít nic jiného než se stát vdanou paní. A věř, že já se na tebe nikdy nebudu zlobit, pokud sňatek bude důvodem, abys mne v budoucnu opustila a šla svou vlastní cestou. Ale pokud do té doby zůstaneš se mnou, budu se těšit ze tvé přítomnosti.“

„Na nic takového zatím nemyslím,“ zavrtěla Anežka hlavou. „Teď si, paní, přeji jediné – abys v klidu usnula a odpočívala. Jen tak budeš klidná a připravená na setkání s budoucím chotěm. Snad už se ti zlé sny nevrátí,“ doufala Anežka upřímně.

„Myslím, že teď, když jsem se ti mohla se svou noční můrou svěřit, se mi uleví a snad si přestanu smrt manžela vyčítat.“

„Ale ty, paní, nemáš na tom, co tvůj bývalý manžel udělal, žádnou vinu. Stalo se, nikdo tomu nemohl zabránit – a ty to přece víš. A když se tím nebudeš trápit, přestane tě mrtvý manžel i pocit viny strašit ve snech.“ Přesvědčovala Anežka svou paní.

„Možná máš pravdu, je čas jít životem dál. Nikdo z nás neví, co nám zítřek přinese, nebudeme se proto trápit minulostí, pokusíme se prožívat přítomnost a smířit se s budoucností.“

„Snad se nám to, paní moje, společně podaří.“ Ujistila Markétu Anežka a pak dodala: „Myslím, že je nejvyšší čas znova se pokusit usnout. Chceš, abych seděla u tebe, paní?“ Anežka se však zvedla a přerovnala přikrývky, jimiž předtím Markétě podepřela záda.

„Dítě moje, stačí, když budu vědět, že jsi tady se mnou. A nakonec – ty se také potřebuješ prospat, i pro tebe začíná nový život.“

„Myslíš, paní?“ zasmála se Anežka, „tak to se budeme těšit obě, co krásného nám další dny přinesou.“

Kapitola 2

Na nádvoří hradu bylo živo. Setkávali se zde po příjezdu zástupci významných šlechtických rodin pozvaní jako hosté ke svatebnímu obřadu a k sepsání svatebních listin.

Ruch z venku zavřenými okny doléhal do ložnice Markéty a Anežky ve třetím patře obytné části hradu jen jako vzdálený šum. Úzkou štěrbinou mezi okenicemi se protáhl do komnaty paprsek teplého dubnového slunce a zamířil po dlážděné podlaze až k loži Anežky. Dívka se líně protáhla, a když otevřela oči, hned si uvědomila, kde je a že s paní jistě zaspaly. Vyskočila z lože, po špičkách zamířila ve směru paprsku k oknu a otevřela okenice. V okamžiku byla ložnice plná příjemného světla. Anežka se otočila k loži své paní. Když zjistila, že i ona se snaží otevřít oči, povzbudivě na ni zavolala: „Paní moje, představ si, už bude snad poledne, slunce stojí vysoko na obloze a nádvoří je plné hostů! Myslím, že je čas vstávat a ustrojit se, co říkáš?“ a pokusila se přehlédnout celé nádvoří hlubokým oknem. „Nedohlédnu na všechny, takže ti neřeknu, kdo z hostů přijel – a stejně ani ty zástavy a praporce neznám,“ brblala Anežka spíš pro sebe.

„Není kam spěchat,“ zívla Markéta. „Urození pánové mají jistě radost ze společného setkání, než aby se zajímali o nevěstu, na kterou není příjemný pohled. Myslím, že dnes se beze mne obejdou – stejně jako nastávající manžel.“

„Ale paní, tak nemluv.“ Anežka se otočila od okna. „Ty jsi tou důležitou osobou a kvůli tobě se sňatek koná. Co na tom, co je za tím, a co na tom, co si kdo myslí.“ Přešla rázně k Markétinu loži. „A teď tě, paní, upravím, neboj se, nanesu ti i červeň na tváře a ty se budeš jen usmívat a tvářit se, že je všechno v pořádku, slibuješ?“

Odpovědí byl Anežce hlasitý smích. Markéta pomalu vstávala z lože a protahovala ztuhlé klouby.

Z malého prvního nádvoří se k nim náhle donesl hlahol trub a obě ženy se zarazily. „Myslím, že přijel host všemi očekávaný, můj nastávající choť Přemysl Otakar,“ pronesla Markéta slavnostně a s jistotou, ale zároveň rychle ustoupila od okna. Zato Anežka se snažila dohlédnout tak daleko, jak jí hluboké okno dovolilo.

Zahlédla ho! Velmi pohledný štíhlý mladík ve světlém prošívaném kabátci a plášti stejné barvy vjel klusem na nádvoří hradu v čele čtyř jezdců. Seskočil hned za branou z hnědáka, poplácal ho po šíji a bylo vidět, že dává štolbovi příkazy, jak se má o koně postarat. Pak se srdečně zdravil s hosty kolem sebe, usmíval se, vracel lehce úklony s rukou na hrudi… a pak Anežce zmizel z dohledu.

Ale nezmizel jí z mysli. Přistihla se, že celou tu krátkou dobu byla sebevědomým mužem úplně zaujatá, při pohledu na něj zapomněla najednou na vše ostatní, na celý svět. Jak je hrdý, jak nese hlavu – ano, to je budoucí král! Byla si tím jistá. A pak ucítila lehké bodnutí u srdce. Ten muž si bude brát její paní!

Otočila se od okna. Jak je ten svět nespravedlivý! Jeden druhého nechtějí, nehodí se k sobě, a přesto budou svázaní nesmyslným manželstvím.

„Anežko, co se stalo?“ vytrhla ji z myšlenek Markéta.

„Paní, myslím, že jsem zahlédla tvého nastávajícího manžela,“ odpověděla Anežka smutně.

„Ale vypadáš překvapeně, snad až zaskočeně, copak se děje, je odporný?“

„Paní, ten muž… ten muž je nádherný… a kdybys nebyla moje paní, přiznám se, snad bych ti záviděla… odpusť mi tu troufalost, paní.“ A Anežka sklopila oči, aby neprozradily více, než chtěla sama říct. Obraz krásného budoucího krále měla neustále před sebou.

„Moje nastávající manželka už dorazila?“ Zeptal se Otakar hradního pána jen ze slušnosti. Věděl od svých zvědů o Markétině pohybu vše, co vědět potřeboval.

„Paní z Babenberka je zde od včerejšího odpoledne, je v pořádku a myslím, že ještě odpočívá ve své komnatě. Mám ji, veličenstvo, upozornit na tvůj příjezd?“ Zeptal se hradní pán s neutrálním výrazem ve tváři.

„Myslím, že to není nutné,“ zapřemýšlel Otakar. „Naopak předpokládám, že Babenberská paní bude raději poslední chvíle před sňatkem trávit o samotě.“ Pak dal hned najevo, že ho zajímá jiná věc: „Všechny smlouvy jsou řádně a po právní stránce připraveny k podpisu obou stran?“

„Ano, veličenstvo, všechno je řádně připraveno. Váš oddávající biskup dorazí navečer, většina významných šlechticů je již také zde. Tvému sňatku, pane, nestojí nic v cestě.“

„Děkuji ti a věř, že nezapomenu na služby, které jsi mi prokázal svou starostlivostí. Já teď zůstanu ve společnosti přátel, protože zítra odjedu hned po obřadu a svatební hostině. Budu teď mít spoustu práce v nových zemích, které mi moje drahá manželka přinese věnem.“ Uzavřel Otakar hovor a nepovšiml si, že hradní pán sleduje výraz na jeho tváři, když mluví o nastávající manželce. Snažil se zachytit jakékoliv hnutí mysli, snad pohrdání, výsměch nebo pochyby, ale nic takového z Otakarova výrazu vyčíst nedokázal. Ani nemohl. Otakar dával svým postojem najevo, že přesně ví, co dělá.

A do večera ani nikdo z hostů nepochyboval o tom, že všechno, co si Přemysl Otakar naplánoval, je správné a pečlivě promyšlené. Všichni hosté byli srozuměni s tím, že budou svědky spojení dvou významných rodů a zemí, kterým budoucí český král chce vládnout pevnou rukou. A že k tomu patří i paní Markéta Babenberská? Jistě, jak jinak, tak to musí být – dával Otakar jasně najevo. Všichni přítomní si proto dávali pozor, aby o paní Markétě nepadlo špatné slovo, nezazněla jakákoliv pochybnost a hlavně aby nikdo nezapochyboval o vhodnosti sňatku v jejím věku.

Kapitola 3

Anežka z Kuenringu nepatřila k významným svatebním hostům, proto bylo její místo po dobu obřadu až téměř v zadních lavicích chladného kostela. Až teď mohla Otakara opět vidět. Ale dnes, v den sňatku, se už mladý ženich tvářil úplně jinak než včera, když zahlédla jeho potěšenou tvář při příjezdu z okna.

Dnes se tvářil velmi vážně, dokonce se jí na chvíli zdálo, že jeho výraz je spíš tvrdý. Co to způsobilo? Snad ne setkání s paní Markétou? Anežka netušila, že se ve svém postřehu nemýlí. A kdyby mohla nahlédnout do mysli muže, který si okamžitě získal její náklonnost, byla by jeho vnitřními pocity jistě zaskočená – stejně tak, jako byl Otakar sám zaskočený při pohledu na svou nevěstu.

Jistě, věděl, že paní Markéta je o třicet let starší než on, ale že staře i vypadá, že v sobě nemá ani jiskru z ohně žen, které poznal, že je vyhaslá a chladná jako popel, to netušil.

A tak před očima Anežky a ostatních svatebních hostů kráčela k oltáři nesourodá dvojice. Dvacetiletý mladík plný síly a kypící zdravím, ustrojený do bleděmodrého kabátce a bílého pláště lemovaného kuní kožešinou, a stará vyhaslá žena ve věku jeho matky, celá zahalená do popelavě růžového splývavého šatu.

Anežka sklonila hlavu a bolestivě se kousla do rtu, aby ty zrádné slzy, které jí vyhrkly, měly důvod téct, aby vyplavily lítost, již cítila, a bolest, která jí zaplavila srdce při pohledu na muže, jenž se podle ní obětoval svému lidu a lidu v zemích, jimž díky sňatku s Markétou bude vládnout.

Ano, uvědomila si Anežka. V prvním okamžiku, kdy ho uviděla, ji ten mladý muž zaujal. Teď, během obřadu, si získal všechny její sympatie… Bože, co asi bude dál? zeptala se dívka sama sebe a zvedla zoufalý pohled ke kostelní klenbě.

Když ale v podvečer stejného dne pomalu zapadalo slunce za hradby hradu a končila velkolepá svatební hostina, Anežka z Kuenringu už věděla, že se zamilovala do manžela své paní Markéty! Pořád ho měla před očima, jak klečí před oltářem a přijímá požehnání spojených rukou s novou chotí. Celý den nedokázala myslet na nic jiného než na oduševnělou tvář a celým svým srdcem toužila krále více poznat. Při představě, že by s ním zůstala o samotě, se zachvěla. A kdyby ji mohl držet v náruči… byla by neskonale šťastná.

A zaskočená tím poznáním nevěděla, jak s novým citem bude dále žít. Nejen to! Jak s tím, co cítí, může dále žít po boku paní Markéty?

Kapitola 4

Otakar povolil koni uzdu a stiskem kolen ho pobídl do klusu. Toužil být rychle co nejdál od své novomanželky, daleko od ženy, která by ho měla provázet dalším životem. Zaháněl dotěrné myšlenky a vzpomínky na stárnoucí obličej a vrásčitou ruku, se kterou byl před oltářem a před Bohem spojen. Snažil se myslet jen na to, proč sňatek uzavřel. Situace je přece jasná. Byla jasná všem přítomným šlechticům a Otakar věděl, že nikdo z hostů nedal úšklebkem ani znatelným výsměchem najevo, co si o spojení novomanželů myslí. Nikdo by se žádného pochybování neodvážil.

Proč tedy on, když všechno jde tak, jak si naplánoval, je plný nechuti a touží být od Markéty co nejdále? Jak jen k té ženě bude hledat cestu, když byli spojeni před Bohem? Mrak na Otakarově čele se ale pomalu rozplýval do rozhodného výrazu. Ať je to jak chce, teď projede vyženěné země. A až se vrátí do Prahy? Bude ho tam snad novomanželka očekávat a doufat, že začne plnit manželské povinnosti? Otakarovi se na tváři objevil úšklebek. To by snad bylo příliš! Paní Markéta nemůže doufat, že by s ní ulehl do manželského lože. Je to snad zralá a rozumná žena a jistě ví, čeho se jejich soužití bude týkat!

Otakar si všechny myšlenky srovnal v hlavě a konečně se uklidnil. Je zde jen jeden jediný problém – královští potomci! A ten je v současné době neřešitelný. A Otakar se znova zamračil.

Dobrá, možná teď řešení nemá, ale snad časem… kdo ví… vždyť jemu je sotva dvacet let a je plný síly… a paní Markéta? Otakar věřil, že snad v budoucnu najde vhodné řešení, pokud se problém nějak nevyřeší sám.

O tři měsíce později

Město pražské

Paní Markéta, teď manželka českého kralevice Přemysla Otakara, se objevovala na veřejnosti velmi málo. Netoužila po společnosti a vychutnávala si chvíle samoty jen ve společnosti dvorních dam. České zemi vládl král Václav a ona, manželka moravského markraběte a budoucího krále, zatím zůstávala v pozadí.

Přesto si čas od času dopřála malou vyjížďku pražským městem a jejím cílem byl klášter Na Františku, kde pobývala sestra krále Václava a Otakarova teta Anežka Přemyslovna.

Dnes od časného rána neměla Markéta chuť k žádné práci. Nedokázala si představit, že by měla usednout k šití či vyšívání a poslouchat brebentění a smích služek a dvorních dam. Neměla ani náladu na svou oblíbenou společnici Anežku. Toužila alespoň na chvíli usednout k poháru voňavého vývaru z bylin, kterým ji abatyše Anežka vždy pohostila.

„Paní, trápí tě něco?“ vyrušil ji ze zamyšlení jasný hlas. „Jsi dnes od rána zamyšlená, potřebuješ rozptýlit? Nebo tě trápí nějaké neduhy na těle?“ Vyptávala se Anežka z Kuenringu.

„Ale ne, dítě, moje tělo a bolest kloubů je dnes stejně klidná jako moje myšlenky,“ odpověděla Markéta a zvedla hlavu k dívce. Ruce však nechala složené v klíně. „Napadlo mě, zda by mi neprospěla malá vyjížďka a návštěva kláštera, když se nemohu soustředit na žádnou práci.“

„To je, paní, opravdu dobrý nápad,“ rozjasnila se Anežce tvář. „Pojeďme, paní, prosím, vezmeš mě s sebou? Ani mě nic nebaví a tak ráda bych si vyjela ve tvé společnosti.“ A Anežka hned skládala látku do košíku. „Pomohu ti připravit se na cestu, hned dám příkaz, aby zapřáhli do kočáru, souhlasíš?“ naléhala nadšeně.

„Copak tobě se dá odmítnout?“ Markéta se na dívku usmála a byla ráda, že Anežčino nadšení rozhodlo její váhání. Chtěla být sama, dokonce by dnes i sama cestovala uličkami pražského města, ale copak se dívčino naléhání dalo odmítnout?

Anežka se dívala na Markétu s oddaností a vděčností. Věděla, proč je paní v posledních dnech tak ustaraná a zamyšlená. Za tři dny se vrátí z cest Otakar a paní určitě nedá spát myšlenka na jeho příjezd a dny, které mu bude trávit po boku. Možná má strach, jestli vůbec bude o její společnost stát.

Anežka sama měla podobné trápení. Příjezd kralevice ji naplňoval nejistotou a strachem, aby nikdo, hlavně paní Markéta, nepoznal, jaké city k němu chová. Jistě, od svatby ho žádná neviděla a nepotkala, ale teď se vrátí… a jak ona dokáže své city skrývat? A co bude cítit, když Otakar půjde do ložnice své manželky? Anežce se až do dnešního dne dařilo na podobné otázky vůbec nemyslet. Ale teď? Jak se má své paní dívat do očí?

„Jaképak chystání,“ vstala z křesla i Markéta a přerušila tok Anežčiných myšlenek a obav. „Ustrojené jsme, snad jen nechej připravit lehké pláště a ze spižírny láhev vína a chléb, ať nejedeme s prázdnou.“

O hodinu později sjížděl z návrší pražského hradu lehký kočár. Anežka z Kuenringu – mladá, svěží a prostovlasá ve splývavých zelených šatech přepásaných vyšívaným širokým pásem – seděla proti směru jízdy a naproti ní stará žena v šatech popelavé barvy stejné jako závoje, které jí halily vlasy a obepínaly bradu. Anežka se snažila nevnímat obličej své paní, který splýval s barvou závojů a Markétě neslušel. Dnes jí ale nic neřekla. Jede do kláštera, to snad nevadí, ale až přijede Otakar, musí s barvou šatů něco udělat. Oživit tu šeď a alespoň trochu přidat barvu na tváře.

A co si asi obléknu já, když se budu pohybovat ve společnosti tak přitažlivého muže? Anežka se zasnila a nevšimla si, že ji Markéta pozoruje.

„Co že se tak tajemně usmíváš, dítě, na co myslíš?“ zaskočila ji Markéta nevinnou otázkou.

„Mám ráda pražské město a kouzlo úzkých uliček a malých kamenných domů mě vždy přivede k zamyšlení, jací lidé tu asi bydlí, jaké mají starosti a zda jsou ve své chudobě šťastní,“ odpověděla Anežka a sama byla překvapená, jak rychle našla vhodnou odpověď.

„Jsi velmi bystrá, ale tak bych měla přemýšlet spíše já, královna, nežli ty, bezstarostná dívka, nemyslíš? Ale máš pravdu, Praha má své kouzlo. Jediné, co mne odrazuje od častějších návštěv podhradí, je zápach, který tak těžko snáším; obzvlášť teď v létě v tom horku je všudypřítomný. Ještě že hrad je ode vší chudoby tak vzdálený.“ A Markéta si na potvrzení svých slov přitiskla k ústům malý naparfemovaný kapesníček.

„Už tam budeme,“ Anežka se těšila na chladivý stín klášterních zahrad stejně jako Markéta.

Protože posel jejich návštěvu ohlásil, vrata v klášterní zdi byla doširoka otevřená a na malém dvoře na lavičce seděla sama abatyše Anežka a už je vyhlížela.

„Vítám tě, veličenstvo,“ vstala, a když se Markétě uklonila, vzala její ruce do svých. „Jsem ráda, paní, žes poctila návštěvou klášter a svoji příbuznou,“ řekla pokorně.

„Paní abatyše, ty se mi prosím neklaněj, to já bych měla složit poklonu tobě za tvé dobré srdce a za to, že si na mě vždy uděláš čas a dokážeš mě vyslechnout a utěšit.

Dívky, která vystoupila z kočáru hned za Markétou, si chvíli nikdo nevšímal, zato ona hned srovnávala vzhled obou žen, které od sebe dělilo šest, možná sedm let. Abatyše Anežka byla sice mladší, ale zdaleka nevypadala tak unaveně a staře jako paní Markéta. Měla laskavé oči a milý úsměv jí snad nikdy nezmizel z tváře. Jen jedno měly ženy společné – zahalené vlasy a celou hlavu, i když každá z jiného důvodu.

„Pojď, veličenstvo, posadíme se v zahradě do stínu besídky.“ Abatyše nechala Markétu, aby se do ní zavěsila a usmála se na Anežku, která je následovala.

„Víš, veličenstvo, besídka v klášterních zahradách je mé oblíbené místo. Tam jsem často blíže Bohu než na kamenné dlažbě před oltářem. Tam očišťuji svou duši a nacházím vedení na cestě životem.“

„Obdivuji, paní, odhodlání, s jakým se obětuješ druhým lidem, jak soucítěním povznášíš život chudiny,“ odpověděla jí s pochopením Markéta. Ve skutečnosti však nechápala, jak si může královská dcera vybrat život plný odříkání a pomoci chudým.

„Tak to není, veličenstvo, odpusť, že ti odporuji, ale je to právě naopak. Ti lidé, kterým já dokážu pomoci zahnat hlad nebo ulevit od bolesti, právě ti lidé mě svou vděčností obohacují. To je smyslem mého života. Soucítění s druhými a pomoc hladovým mě naplňuje. Snad proto jsem se na tento svět narodila.“ A abatyše pohladila Markétu po ruce. „Posaď se paní,“ vyzvala ji, když došly k besídce. Pak se obrátila k Anežce: „Zůstaneš v naší společnosti, dcero, nebo dáš přednost procházce po zahradě?“

„Půjdu pomoci do kuchyně s občerstvením, když dovolíš, paní, a sama vás obsloužím.“ Anežka si ani nesedla, jen se vytočila na podpatku a zamířila zadním vchodem do budovy kláštera. Prošla chodbou ke kuchyni, kde už byl připravený dřevěný podnos se třemi poháry po okraj naplněnými mátovým odvarem a sladké koláčky. Anežka převzala jídlo od kuchařky a spěchala zpátky do zahrady. Toužila více po čerstvém teplém vzduchu než po chladu v kamenných zdech.

Když docházela k besídce, zaslechla hovor žen, které jen před chvílí opustila. Slova, jež Anežce dolehla k uším, přerušila lehkou chůzi a donutila ji poslouchat. Mluvila paní Markéta – a Anežka nevěřila vlastním uším.

„Za tři dny je ohlášený návrat mého manžela z alpských zemí a já, paní, mám z toho okamžiku strach, přestože jsme se s Otakarem již setkali v den sňatku a první dojmy máme za sebou,“ promlouvala tiše Markéta.

„Jaký důvod máš tedy k obavám, veličenstvo, chceš se mi svěřit?“ zeptala se mírně abatyše.

I Anežku – skrytou za mříží besídky porostlou zelení – odpověď zajímala. Proto bez dechu, aby se neprozradila, očekávala, co její paní odpoví.

„Potřebuji se ti svěřit, protože ta věc mě velmi trápí, a nevím, kdo by mě více pochopil než ty, paní.“ Markéta po krátké odmlce pokračovala: „Lhala jsem, paní, lhala jsem svému lidu, šlechtě, která mě donutila k novému sňatku, a lhala jsem i sama sobě. Dopustila jsem se velikého hříchu a modlitby mi ke klidu a odpuštění nepomáhají.“ Markéta povzdechla a Anežka, skrytá za zelení, měla pocit, že dokonce může zadržovat slzy. Nebo snad pláče? Teď se s koláčky objevit nemůže, teď musí počkat a vyslechnout celou Markétinu zpověď!

„Mluv, paní, a ulev své duši,“ povzbudila ji abatyše.

„Když se rozhodovalo o tom, že v zájmu zděděných zemí musím opustit zdi kláštera, i když jsem složila slib čistoty, všichni do mě vkládali naděje, že se provdám za budoucího českého krále a ještě s ním zplodím dědice, který by později vládl všem zemím. A já, paní, já jsem z lásky k svému lidu slíbila, že všechny naděje splním. Ale udělala jsem chybu. Už tehdy jsem tušila, že mé plodné dny, kdy bych ještě mohla být matkou, skončily. Dnes mám jistotu. Už nikdy nebudu mít žádného potomka. Můj věk mi to již nedovolí.“ Markétina slova doprovodil krátký vzlyk. Nebylo pochyb, Anežka věděla, že její paní neudržela slzy. Zaposlouchala se však do dalších slov.

„A možná i můj manžel ještě doufá, že mohu zplodit dědice, tak, jak jsem falešně doufala i já. Porodila jsem prvnímu manželovi přece tři děti, proto jsem o sobě nepochybovala. Ale síla přírody mě zaskočila! Měla jsem s tím počítat, měla jsem si přiznat, že jsem již stará žena, a nedávat nikomu naději, hlavně ne sobě! Všechno je to má vina…“ ztišila Markéta hlas.

„Vina? Veličenstvo, jak se můžeš tak trápit a obviňovat?“ Poslouchala Anežka teď uklidňující hlas abatyše. „Na tom, co se děje, ty neneseš žádnou vinu. Copak to, že skončily tvé plodné dny, je něčí vina? To je, veličenstvo, Boží vůle, že vzhledem k věku nemůžeš dát králi dědice. A copak ty nebo někdo z nás tuší, jaké záměry má s tebou náš Pán? Nebudeš-li matkou, jistě je před tebou jiný, stejně důležitý úkol. Možná máš být budoucímu králi rádcem, přítelem, možná někým, kdo ho bude moudře vést po cestě ke královskému trůnu. A věř, že mladý Otakar má horkou krev a vysoké ambice. Ten bude více než kdo jiný mírného, ale věrného přítele potřebovat.“ Abatyše se odmlčela a Anežka přemýšlela, jestli už je ten vhodný okamžik, kdy by se měla vrátit. Ruce ji už od toho, jak držela podnos, bolely, ale rozhodla se dále naslouchat.

„Ale paní, potom se musím smířit s tím, že nebudu králi milenkou, i když přiznám se, můj věk mi v tomto ohledu hodně pomáhá. A pak, tak mladý a divoký muž… nedokážu si představit, že by přišel do mého lože…“ Anežka vycítila v hlase Markéty náznak studu – stejně jako abatyše.

„To je, veličenstvo, zákon přírody a těmto zákonům se my lidé můžeme jen přizpůsobit. Věř mi, že ty za nic z toho, co se děje s tvým tělem, nemůžeš. Přijmi svůj stav, přijmi postavení královny a smiř se snad jen s jedinou skutečností. Otakar je mladý a divoký muž, navíc pohledný. Ten potřebuje ženu do lože, potřebuje tělesnou lásku. Smiř se s tím, že tvůj choť si dříve nebo později najde milenku. A s tím když se vyrovnáš, budeš po Otakarově boku žít klidný a možná velmi plodný život, i když co se týká potomků, tvá plodnost skončila. Rozumíš mi, veličenstvo?“ zeptala se abatyše naléhavě.

„Rozumím ti, paní, velmi dobře…“ zazněla váhavá odpověď paní Markéty. V té chvíli se Anežka konečně odhodlala vyjít ze svého úkrytu. Jak se ale tvářit, co říct, když Markétina zpověď ji zaskočila, překvapila a dala tolik důvodů k přemýšlení. Ale využila chvíle ticha v besídce porostlé svlačcem a popínavými růžemi, nasadila vřelý úsměv a odhodlaně vykročila kolem jedné ze zarostlých mříží ke vchodu do besídky.

Markéta se na ni podívala nepřítomně, zato abatyše ji přivítala rozzářeným úsměvem. „Tady jsi, dítě, jdeš právě včas, trocha bylinek nám všem jistě udělá dobře, že, veličenstvo?“ Povzbudila úsměvem i Markétu a vzala z podnosu jeden z pohárů. „Napij se, paní, ať přijdeš na jiné myšlenky,“ nabídla Markétě i Anežce. „A ty, dítě,“ zároveň Anežku oslovila, „na tobě je velký úkol. Tvoje paní potřebuje rozptýlit, zmírnit obavy z návratu manžela.“

„Vím, paní abatyše, co moji paní trápí, a věř mi, postarám se, aby změnila barvu šatu, nalíčila si tváře a rty, aby se při příjezdu chotě cítila co nejlépe. To je to nejmenší, co pro ni mohu udělat. A taky se pokusím ji trochu rozveselit, aby působila mladistvěji,“ slibovala Anežka a Markéta konečně procitla ze zamyšlení. „Škoda jen, moje milá, že mi nemůžeš dát trochu svého mládí a energie,“ řekla posmutněle, ale Anežka ji hned ujišťovala: „Uděláme – já i ostatní dámy – vše, co můžeme, věř mi, paní.“ Markéta zvedla k Anežce oči, ale promluvila abatyše. „Víš, dítě, pomoz své paní smířit se s postavením královny, jaké je přiměřené jejímu věku. Nikdo z nás lidí neumí dělat zázraky, ale snad se dokážeme smířit s osudem, který nám byl dán do vínku.“

„Vezmi si, paní, alespoň koláček, ať nám nevyhládne.“ Nabídla Markétě Anežka, aby ovládla své vlastní rozpaky. V srdci měla zmatek z toho, co cítila, a lítost nad tím, co musela tajně vyslechnout.

O jakém osudu to paní abatyše mluví? Copak to, co potkalo její paní, je přání osudu? A co potom ona a její city a touhy? To je také přání osudu? A jak si to osud představuje dál? Jaké má plány s ní, s dvorní dámou a obyčejnou společnicí, když jí dovolí toužit po náklonnosti budoucího krále? A poradí jí snad ten osud jak neublížit paní Markétě, když ona sama nedokáže potlačit své touhy a Otakarův blížící se návrat ji rozechvívá stejně, ne-li více, jako zákonitou manželku?

Ó, kdyby tak paní tušila, že i ona má své trápení, když na krále jen pomyslí! Ale ona se osudu postaví, ona se pokusí králi vyhýbat, jak jen to půjde. Nikdy svou paní nezradí!

Anežka byla v této chvíli rozhodnutá skrýt své city, bojovat sama se sebou a zvítězit.

A tak v besídce v zahradách františkánského kláštera popíjely vývar z máty tři ženy. Mladá divoká Anežka, která snila o své lásce ke králi, abatyše Anežka Přemyslovna, Otakarova teta a žena, která se rozhodla nikdy po žádné světské lásce k muži netoužit, a královská choť Markéta, jež se smiřovala s tím, že její tužby vzhledem k věku vlastně ani nemohou být projeveny, aby si nepřipadala směšná.

O tři dny později

Anežka visela pohledem na vstupní bráně na hlavní nádvoří pražského hradu. Jinou cestou král přijet nemůže a ona netoužila po ničem jiném než ho znova uvidět. Jen se podívat, tak, aby Otakar ji samotnou nemohl v okně zahlédnout. Trubači ohlásili příjezd mladého kralevice před několika okamžiky, teď možná projíždí prvním nádvořím… a náhle ho uviděla. Projel klusem branou a zarazil koně přesně na místě, kam Anežka nejlépe viděla. Plášť se mu roztančil kolem pružného těla, když přehodil nohu přes sedlo a seskočil hbitě na zem. A zase svého koně polaskal, tak jako tehdy, když ho viděla poprvé, poplácal ho po krku a předal štolbovi. Pak se objal s otcem, který mu vyšel naproti, a prohodili pár slov, kterým na tu dálku nemohla rozumět. A pak jí zmizel z dohledu.

Anežka ještě chvíli zírala na zbytek jízdy, která krále doprovázela, a uklidňovala své vyplašené srdce. Pak se pomalu otočila do šera komnaty. „Tvůj choť a náš budoucí král se právě vrátil, paní,“ oznámila rozrušené Markétě a přistoupila k ní. „Neobávej se, paní, i kdyby tě chtěl vidět teď hned, nebude zklamán, vypadáš dnes opravdu nádherně.“ Anežka věděla, že má pravdu. Přesvědčila paní, aby si oblékla temně rudý šat vyšívaný stříbrnou nití, na zapletené vlasy jí nasadila závoj, který připevnila třpytivou čelenkou, a nanesla jí růž na rty i na tváře.

„Děkuji ti, Anežko, já se jen obávám, že to nebudu já, s kým se bude chtít manžel hned po svém návratu setkat. Myslím, že má co projednávat se svým otcem a ostatními pány u dvora. Proč spěchat za manželkou?“ V poslední Markétině větě byla navzdory očekávání cítit hořkost.

„Vyčkáme, paní, nikdy nevíš, co muže napadne,“ uklidňovala ji Anežka, ale cítila, že ona sama by potřebovala uklidnit nitro a ovládnout chvějící se prsty.

Za hodinu se v komnatě objevil komoří a sdělil paní Markétě, že je očekávána u večerního jídla.“

Uklonil se a odešel.

„Tak vidíš, paní moje, budeš večeřet s manželem a jsi na to připravená, to je dobře.“

„To je opravdu dobře,“ kývla Markéta. „Vidíš dítě, mýlila jsem se, můj manžel mě chce vidět, to je dobré znamení. Budu večeřet s budoucím králem a se současným králem Václavem.“ A najednou vypadala spokojeně. Není pochyb o tom, že její postavení u dvora je respektováno a že se s ní počítá.

„Jen tě, paní moje, vyprovodím k hodovní síni a pak půjdu po své práci.“ Anežka jí nabídla ruku a podepřela při vstávání z křesla. Tajně doufala, že třeba kralevice potká. Ale nepotkaly nikoho. Markéta tedy vstoupila do hodovní síně a usedla k bohaté večeři, zatímco Anežka odešla do své komnaty.

Kapitola 5

Anežka nevěděla, kolik je hodin, ale tušila, že může být kolem půlnoci, když zaslechla za dveřmi své ložnice tiché kroky a hovor. Dnes nedokázala spát a pořád si představovala, jak asi vypadá první společná večeře paní Markéty a Otakara. Jak se na svou choť dívá a na co myslí? O čem se asi tak novomanželé baví? Vůbec ji nenapadlo, že hovor u jídla se točí jen kolem Otakarovy cesty po alpských zemích, že je z nových území nadšený a probírá s manželkou jen nové pořádky, které musí v zemích zavést, aby dal najevo novou a pevnou vládu.

Přitiskla ucho na dveře své ložnice a poslouchala. Kroky zastavily hned u dveří vedlejší komnaty. Tam přece spí její paní! Kdo to Markétu doprovází? A nejen doprovází! Slyšela, jak se dveře otevřely a zavřely, hovor na chodbě utichl. Někdo šel do ložnice společně s paní Markétou! To nemůže být nikdo jiný, než sama paní s manželem! Anežka si přitiskla ruce na hruď, potřebovala ztišit rychlý tlukot srdce v hrudi.

To nemůže být pravda, přece ten mladík nešel do ložnice společně s Markétou! Při představě, že by dvojice společně ulehla na lože, Anežku rozbolelo srdce. To není možné! Ti dva se přece nemohou chovat jako muž a žena na loži lásky!

Anežka si ten obraz nedokázala představit nejen proto, že ona sama zatím s mužem do jednoho lože neulehla, ale hlavně proto, že představa staré Markéty v náruči mladíka jí byla až fyzicky nepříjemná.

Otevřela potichu dveře a vyhlédla na chodbu. Louč na zdi mezi oběma ložnicemi osvětlovala prostor jen velmi slabě mihotavým světlem. Po špičkách přešla ke dveřím Markétiny ložnice, ale nezaslechla ani sebemenší náznak zvuku, který by prozradil, co se za dveřmi děje.

Zůstala stát ochromená svými představami, dokud ji chlad kamenné dlažby na bosých nohou nedonutil přešlápnout a přemýšlet o návratu do teplého lože. Zklamaně svěsila hlavu a rozhodla se vrátit zpět do ložnice. Pomalu se otočila, ale když udělala první krok, dveře za ní se otevřely a ona v chůzi ztuhla, neschopná dalšího pohybu. Jen slyšela, jak někdo za sebou zavřel dveře a zůstal stát, zřejmě překvapený, že ji tam v této noční hodině potkává.

Ten někdo ji rázně obešel a ona se na chvíli zadívala do tváře, která ji pronásledovala ve snech. Nedokázala nic jiného než sklopit hlavu, aby mladík neviděl, jak jí obličej polévá červeň.

„Bože můj, kdo jsi, dítě? A proč se touláš po nocích chodbami hradu?“ Vypravil ze sebe Otakar překvapeně, a přestože viděl, jaké rozpaky dívce způsobil, chytil ji za bradu a zvedl obličej, aby si ji mohl dobře prohlédnout. Mládí a krása dívky ho zaskočily, ale nejvíce ho zaujal nezvyklý pážecí účes, který lemoval jemnou tvář a dával vyniknout hlubokým očím, jež k němu s obdivem vzhlížely.

„Jsem Anežka, veličenstvo, dvorní dáma a společnice tvé manželky,“ špitla tiše dívka a byla vděčná za tlumené světlo, které snad neprozradilo hluboké rozpaky a oheň na tvářích, který nedokázala ovládnout.

„Tak ty jsi Anežka?“ zašeptal tiše Otakar. „Kde ses přede mnou skrývala, že jsem si tě dosud nevšiml?“ zeptal se sladce, a aniž čekal na odpověď, pokračoval: „Pojď, řekni, která je tvá ložnice? Doprovodím tě…“ a Anežka se jako ve snu nechala vést pouhých pět kroků ke dveřím, kterými pak společně prošla s kralevicem Otakarem.

A nechala se vést až ke svému loži, ze kterého pak v touze zvedla ruce a otevřela náruč budoucímu velkému králi.

A král Otakar, přestože nepřipravený na noční dobrodružství, svoji novou milenku něžně hýčkal v náruči a provázel tajemstvími fyzické lásky. A brzy zjistil, že dívka Anežka je velmi učenlivá a vstřícná jeho touhám. A té noci se budoucí král Otakar bezhlavě zamiloval do vášně, kterou on sám před třemi měsíci zapálil, do vzdechů panenské dívky a do vlasů, kterými až do časného rána proplétal prsty.

„Vrátím se k tobě, moje malá, hned příští noc mě čekej…“ vkradl se Anežce do snu šepot a ucítila polibek rtů, které jí Otakar přitiskl ke tváři. Usmála se ze spánku, ale neměla sílu otevřít oči. Nikdy, nikdy už se z noci něžné lásky a prvního milování nechtěla probudit. Netušila, jak slastné je spojení těla muže a ženy, dokud nepotkala muže svých snů, který už teď ví, jak moc ho miluje a že pro něj udělá všechno na světě, jen aby byl šťastný.

Otakar za sebou tiše zavřel dveře, vydechl, opřel horké čelo o chladivou kamennou zeď a zavřel oči. Děkuji ti, Bože, za sladkou noc plnou lásky. Takovou hojnost jsem si ani ve svých nejkrásnějších snech nedokázal představit! Já hlupák jsem se připravoval na hovory se starou, nepřitažlivou chotí, hledal vhodná slova, kterými jí dám najevo své přátelství, a tys mi seslal do cesty takovou hojnost citů, takové bohatství… a v panenské nevinnosti.

Otakar zase oči otevřel, na tváři blažený úsměv a srdce až po okraj naplněné novým, něžným citem, v jaký vedle Markéty ani nedoufal, ani si jej nedokázal představit. A přitom jsou to jen vedlejší dveře! Jen vedlejší ložnice! Takové štěstí!

Kapitola 6

Vypadáš dnes, paní moje, velmi hezky, jistě ses dobře vyspala,“ rozčesávala ráno Anežka vlasy paní Markétě, aby je pak mohla zaplést a upravit pod závoj.

„Nejen to, dítě,“ odpověděla Markéta spokojeně. „Strávila jsem dlouhý večer v příjemném hovoru se svým chotěm Otakarem a králem Václavem, dlouho jsme seděli u dobrého jídla a připíjeli na bohatství našich společných zemí. Můj manžel byl velmi příjemný společník, dokonce mě pak i doprovodil do ložnice a popřál mi dobrou noc. Opravdu, Anežko, nemohu si na pozorností manžela ani slovem postěžovat,“ usmívala se Markéta.

„Je to na tobě hned vidět, paní, že jsi spokojená a všechno napětí z tebe po příjezdu krále spadlo, uvolnila ses, jsi jistě…“ Anežka vzlykla. „Jsi jistě šťastná…“ Anežce vyhrkly slzy. „A já ti paní, to tvé štěstí ze srdce přeji…“ a Anežka se hlasitě rozplakala.

„Bože můj, dítě, co se ti stalo, co tě tak rozlítostnilo? To já, mými řečmi?“ Markéta si najednou se vzlykající dívkou nevěděla rady a nabídla jí náruč. A Anežka se svezla na kolena, hlavu složila své paní do klína a slzami jí promáčela šat, který jí před chvilkou tak pečlivě oblékla a upravila.

Co jsem to provedla? Co jsem to své paní udělala? Jak jsem ji mohla takhle zradit? Dívka vzlykala a nebyla k utišení.

Markéta hladila Anežku po tmavých vlasech a přemýšlela, jak je dobře, že si vybrala právě ji mezi své dvorní dámy a společnice. Jak je citlivá a jak hluboce dokáže se mnou prožívat mé vlastní štěstí… až je to nepřiměřené vzhledem k jejímu mládí.

Po chvíli, když Markéta pomohla Anežce osušit slzy, cítila k ní ještě větší náklonnost. A Anežka musela skrýt v duši bolestné výčitky.

Kapitola 7

Přemysl Otakar neměl původně v úmyslu se na pražském hradě dlouho zdržet. Nebyl ani důvod. Království spravoval otec Václav a Otakar se jeho stylu vládnutí musel podřídit. Ale jako markrabě moravský chtěl brzy podniknout cestu do moravských zemí a hlavně ohlídat hranici s Uhry. Věděl, jak křehké je příměří s uherskou zemí a králem Bélou, který se nedokázal smířit s narůstající mocí Přemyslovců.

Teď se však situace změnila. Otakar najednou toužil strávit na hradě nejen pár nocí, ale také se rozhodl udělat si čas i na otce Václava a posedět s ním třeba u poháru dobrého vína.

A protože byl dnešní ráno dobře naladěný po noci plné vášně se svou novou milenkou, byl ochotný stárnoucímu otci a králi naslouchat.

„Přispal sis, synu, ale odpočinek ti prospěl, vypadáš nadmíru spokojeně.“ Přivítal král Otakara u ranního jídla, i když sám už dojedl a chystal se hodovní síň opustit.

„Ještě není tak pozdě a jsem rád, že jsem na chvíli zase doma, otče,“ věnoval Otakar otci vřelý úsměv. „A co ty, jakou jsi měl noc? Co tvé neduhy? Jak se cítíš?“ projevil o otce starost.

„Už to není, co bývalo, naštěstí mi hlava ještě slouží, i když nohy neposlouchají,“ mírně si postěžoval král Václav, ale syna neošálil. Otakar si všiml, že otec se poslední dobou necítí dobře a dělal si o jeho zdraví starost.

„Ale trápí mě jiné věci týkající se vladařských záležitostí,“ začal Václav hovor z jiného konce. „Přemýšlel jsem, synu, a vyslechni teď mé obavy, možná rady, než zase odcestuješ na východ.“ A král Václav pomalu a moudře doprovázel slovy Otakarovo ranní jídlo.

„Nemyslím, že se uherský král tak lehce smíří s tím, že se naše království zase zvětšilo o vyženěné země. Je to rovnocenný protivník, nebezpečný. Doneslo se ke mně, že hodlá svého příbuzného Romana Ruského oženit se sestrou tvé choti Markéty.“

Otakar zvedl hlavu a nevěřícně se na otce zadíval.

„Jistě víš, synu, co by to znamenalo?“ Zbytečně se zeptal Václav.

„To si jistě také bude dělat nároky na část alpských zemí,“ odhadl Otakar, a když Václav kývl, zamyšleně odložil nůž a zhluboka se napil z poháru. „Takový konflikt, otče, nevyřešíme dohodou, a já se vyženěných zemí bez boje nevzdám,“ pronesl Otakar odhodlaně a tázavě se na krále Václava zadíval.

„Vím, synu, znám tě a chápu tvůj postoj, nezachoval bych se jinak. Bude nutné počítat se vším.“

„Neboj se, otče, naše nová území proti uherskému králi ubráním, to slibuji.“ Pronesl Otakar odhodlaně a hned se mu honilo hlavou, jak dlouho se může na pražském hradě zdržet, aby se nasytil nové nečekané lásky, ale zároveň aby nezanedbal ani tu nejmenší vladařskou povinnost.

Ale hlavně musí také dobře vycházet se svou chotí, tu si nemůže znepřátelit, Markéta musí všechny Otakarovy činy pochopit!

Stejný den navečer vládla u bohatě prostřených stolů dobrá nálada. Tentokrát zasedl ke společnému jídlu nejen celý královský dvůr, ale i několik šlechtických hostů pozvaných k setkání s kralevicem. Nebyli to však Otakarovi přátelé, ale příznivci krále Václava. Přesto se Otakar dokázal dobře bavit a povzbuzen dobrým vínem nezavdal jedinou příčinu k názorovým neshodám nebo hádkám. Markéta však přesto vycítila, že Otakarova srdečnost je chvílemi předstíraná, že v pozadí zábavy a výměny názorů je skrytý vzájemný nesoulad, možná dokonce i nějaký minulý spor, který měl být zapomenut.

„Nerada tě ruším v hovoru s hosty, můj pane, ale ráda bych odešla do svých komnat, když dovolíš,“ využila Markéta chvíle, kdy Otakar dopil pohár a na chvíli se hovoru s ostatními neúčastnil.

„Jistě, paní, rád tě do tvých komnat doprovodím,“ a přestože Otakar vstával od stolu rozvážně a pomalu, byl hned ochotný hodovní síň opustit a nabídl manželce rámě. „Omluvte mě, pánové, doprovodím teď vévodkyni Markétu do jejích komnat,“ pronesl nahlas a bylo mu jedno, jak jeho rozhodnutí na přítomné hosty působí, bylo mu dokonce jedno, že se mohl na tváři některých šlechticů objevit úšklebek nebo posměch. Veřejně by si nikdo žádný výsměch nedovolil.

Markéta se hostům s přáním příjemného večera lehce uklonila a opřela se o manželovu ruku. Zdálo se jí to, nebo Otakarovi opravdu nevadí společnost na chvíli opustit a věnovat čas staré ženě? Udivilo ji, že se nezdráhal ji doprovodit, i když to mohly udělat dvorní dámy, kdyby je nechal zavolat.

„Děkuji ti za doprovod, ale jestli se toužíš vrátit ke společnosti, mé komorné mi budou dělat společnost před spaním,“ oslovila přede dveřmi ložnice Otakara, aby mu usnadnila odchod a dala najevo, že s ní další čas trávit nemusí.

„Ty sis, paní nevšimla, že jsem s tebou rád odešel?“ odpověděl Otakar trochu podrážděně.

„Všimla, jistě, ale neznám pozadí tvé odtažitosti od některých šlechtických hostů.“

„A chceš ho znát?“ Otakar otevřel dveře do ložnice a nechal Markétu vejít první. „K tobě se nedonesly minulé neshody s mým otcem králem Václavem a jeho příznivci, kteří jsou dnes našimi hosty?“

„To opravdu ne, netuším, co se mezi vámi v minulosti odehrálo, ale pokud mi o tom chceš říct, ráda tě vyslechnu. Co víc ovlivňuje naši současnost a budoucnost než to, co jsme museli zažít a překonávat v minulosti?“ A Markéta se posadila do křesla u dohořívajícího ohně v krbu a pokynula manželovi, aby se posadil naproti.

„Mluvíš moudře, má paní, proto máš moji důvěru,“ pronesl Otakar a bylo vidět, že ho Markétin zájem těší.

„Mezi mnou a otcem králem Václavem došlo v minulosti k velkým neshodám, přiznám se, že k boji o moc,“ začal Otakar mluvit s vážným výrazem ve tváři a Markéta pozorně naslouchala vyprávění manžela o minulosti, které chvílemi doprovázel rozhořčenými gesty mladíka.

„Můj otec už je starý, není diplomat, nesnáší intriky a politikaření, které přece ke každému vládnutí patří! A trvá to už více než pět let, co se raději stahuje do ústraní, než aby pevně vládl. A já… chtěl jsem mu dát svůj postoj najevo a mnoho šlechtických rodů mou snahu, abych se otci postavil, podpořilo. Ve čtyřicátém sedmém roce mě tedy přátelé zvolili spoluvladařem a udělili mi titul mladšího krále. A došlo ke vzpouře proti králi Václavovi!“ Otakar se odmlčel a díval se na Markétu, jak na ni svými slovy zapůsobil. Markéta mlčela, jen si pomyslela něco o horké hlavě patnáctiletého mladíka. Přesto se na manžela podívala s pochopením a povzbudila ho k dalšímu vyprávění.

„Jenže pak události nebraly konce a já, i kdybych chtěl, jsem nemohl v boji proti vlastnímu otci přestat. A byly to tragické události. Zemřel můj starší bratr Vladislav.“ Otakar sklonil hlavu, ale vzápětí ji trucovitě zvedl. „Byl to otcův oblíbenec vychovávaný jako následník trůnu a jeho to zlomilo. Ale já... já měl najednou šanci chopit se moci!

Jenže pak zemřela moje matka.“ Otakar znova sklopil hlavu a Markéta vycítila ve vzpomínkách náznak bolesti.

„Vyčetli mi, že jsem přispěl k její smrti, když ztratila jednoho syna a druhý se postavil proti otci.

Došlo i k tvrdým vojenským bojům o moc a můj otec uprchl do Míšně. Zůstalo mu pár věrných – pan Boreš, Havel z Lemberka, Ojíř z Friedberka... Udržel si moc na hradech Zvíkov, Loket a Most.

Chtěl jsem dovršit vítězství a dobýt hrad Most, ale pan Boreš, otcův spojenec, mou armádu rozprášil.

Byl jsem nucen s otcem vyjednávat a kapitulovat! A to jsem měl vítězství na dosah! A ti pánové dnes sedí dole v hodovní síni a tváří se, jako by se nic nestalo!“ Otakar měl v hlase zlost.

„Vidím, že nenávist k těm mužům tě ještě nepřešla, Otakare,“ promluvila Markéta mírně a s pochopením. „Nedělej prosím další podobné chyby. Tvůj otec tě miluje a je srozuměn s tím, že se po jeho smrti ujmeš vlády. Zkus se na to podívat jinak. Myslím, že otec chce, abys měl ve šlechtě oporu, ne nepřátele, aby tvá budoucí vláda byla pevná. O koho jiného se budeš moci opřít, když ne o významné šlechtické rody?“

Otakar najednou pochopil, že jeho manželka rozumí celému konfliktu lépe než on sám.

„Myslíš, paní?“ zamyslel se, ale hned vybuchl: „Jenže nevíš, že mě můj otec dal také uvěznit!“

A Markéta se měla co ovládat, aby se nad chlapeckým rozhořčeným výrazem nerozesmála. To nemohla. „Uvěznit? Jak se to stalo?“

„Všemu ještě předcházela dobrá vůle otce, abychom se usmířili, ale nakonec mě opravdu pokořil. Setkali jsme se všichni u smírného jednání ve františkánském klášteře u mé dobré tety Anežky. Otec společně s ní přichystal děkovnou mši a honosnou hostinu.

Ale víš, paní, co se objevilo na talířích nás, poražených vůdců? Syrové ryby bez hlavy! Víš, co to znamená? To byl jasný symbol nemilosti pro nás všechny. A mne otec donutil pokleknout a přísahat mu věrnost, vzdát se titulu mladšího krále. Taková potupa!“ Otakar znovu prožíval své pokoření a po chvíli, když se trochu uklidnil, pokračoval mírnějším tónem:

„Žádal jsem o milost pro své stoupence a otec mým prosbám tehdy vyhověl. Později nás ale všechny pozval k vyjednávání na hrad Týřov, kde právě pobýval. Myslím, že ti jeho přátelé ho navedli, aby dal najevo, že už se nic podobného, žádná synovská vzpoura, nesmí opakovat. A většina vůdců vzpoury byla uvězněna; můj přítel Ctibor a jeho syn Jaroš, kteří mi tehdy stáli pevně po boku, byli pro výstrahu sťati.“ Otakar se zachmuřil.

„A ty, Otakare? Jak dlouho tebe otec věznil?“ zajímala se soucitně Markéta.

„Mě nechal uvěznit v žaláři na Přimdě, naštěstí jen pár dnů.“

Markéta přemýšlela, a bylo jí hned jasné, proč se král Václav takto zachoval. Chtěl dát synovi najevo, že ho zklamal, že nemůže jít proti vlastnímu otci, i když nesouhlasí s jeho vládou. Potřeboval ho pokořit, zlomit jeho pýchu a ctižádostivost, zkrotit touhu vládnout za každou cenu. A že otcovy činy synovi prospěly, o tom nebylo pochyb.

„Rozumím ti, Otakare,“ procitla Markéta ze zamyšlení, „muselo to pro tebe být opravdu ponižující, ale já jsem přesvědčená, že král jednal ve tvém zájmu, v zájmu země a budoucího krále. A znova opakuji, že výstraha patřila hlavně proradné šlechtě, která se postavila proti králi, ne tobě. Tvůj otec chtěl, aby sis proradnost a vliv šlechty uvědomil, poučil se.“

„Mohl se mnou promluvit!“ postavil se Markétiným argumentům Otakar.

„Myslím, že nemohl, Otakare, copak jsi mu dal možnost? Při první příležitosti ses obrátil proti němu, podporován šlechtou, která měla stát na straně krále!“ důrazně vysvětlila Markéta.

Otakar chápal, co tím chce říct, ale bylo mu zatěžko přiznat svou chybu a naivitu. Markéta ho však předešla. „Vím, že s odstupem času všemu, co otec udělal, rozumíš a že jeho postup proti tobě chápeš jako gesto, které tě mělo mnohému naučit. Z otcova jednání je jasné, že s tebou počítá, že ví, jak z tebe vychovat budoucího moudrého vladaře, a hlavně, že věří ve tvou schopnost vládnout společně s mocnou šlechtou. Nepodceňuj, Otakare, otcovy lekce.“ A Markéta se na manžela podívala oddaným, chápajícím úsměvem. „Vím, že ti nemusím nic vysvětlovat. Jistě jsi všechno dávno pochopil,“ ještě dodala a čekala na manželovu reakci.

„Možná je ve mně ještě ponížení z té ryby bez hlavy, co jsem musel sníst,“ pokusil se Otakar vysvětlit své rozhořčení, ale máš pravdu, paní moje, jsem teď jediný možný následník trůnu a otec je mi nyní nakloněn a dává mi velký prostor, abych prokázal schopnost vládnout.“ Na Otakarovi bylo vidět, že to, co říká, myslí vážně.

„Děkuji ti, paní, žes mě dokázala vyslechnout. Nebyl jsem schopen o své porážce dlouho s nikým mluvit – a teď u tebe vidím, že nalézám pochopení, třeba i pro skutky, které se staly tak dávno.“

„Pět let není zase tak hluboká minulost a tvůj otec je dobrý učitel. A co ty víš, Otakare, kdy nadejde tvá chvíle? A král si chce být jistý, že předá zemi rozvážnému a moudrému nástupci, o tom jsem přesvědčená.“ Markétě se podařilo jistotou v hlase rozehnat všechny Otakarovy pochybnosti.

„A já svého otce nezklamu,“ prohlásil mladý muž sebejistě. „Vím to, cítím, že má chvíle brzy přijde a budu moci otci i zemi dokázat, že jsem se narodil jako budoucí král.“

Otakar se zvedl z křesla, přistoupil k Markétě a uchopil její ruku. „Děkuji ti, paní moje, za náklonnost a přátelství, které mi projevuješ. Víš, nedoufal jsem, že v ženě, která by mohla být věkem mojí matkou, najdu přítele, jemuž se mohu s důvěrou v pochopení svěřit.“

A jakkoliv Otakar myslel svá slova upřímně, nepostřehl, jak manželku zabolela. „Teď mě, paní moje, omluv, vrátím se ke společnosti a tobě přeji klidnou noc.“ A k Markétinu údivu jí Otakar políbil ruku, kterou pořád držel ve své, a v zápětí byl pryč.

Markéta byla jeho gestem překvapená. Byl to jejich první fyzický kontakt… políbení ruky. Copak můžu chtít víc? Markétu náhle přepadl smutek a ona si uvědomila, že manžel zatím ocenil více její přátelství a schopnost naslouchat než ji samotnou jako ženu. A tak to bude navždy? Položila si v duchu otázku, na kterou se bála sama sobě odpovědět. Ať to bolí, jak chce, mladý a krásný muž, jako je Otakar, jistě netouží ulehnout do lože se starou ženou, pokoušela se podívat pravdě do očí.

Přece jí to i naznačil, a to znamená jen jediné – přestat na Otakara myslet jako na muže. Ucítila, jak ji v očích pálí slzy lítosti. Pak ale rozhodně vstala ze svého křesla. Copak je to tak těžké? Copak ona sama si něco takového dovedla představit?

A Markéta si najednou uvědomila pravou příčinu svého smutku. Když to nebude ona, a to nebude, tak kdo? Koho si mladý muž a král vybere do lože, aby uspokojil fyzické touhy po lásce? To byla pravá příčina Markétina smutku! Vždyť na něm všechny ženy a dívky mohou oči nechat! Jistě nebude dlouho trvat, a ona se z klepů dozví, která z dívek zahřívá manželovo lože. Co udělá pak? Bude slepá? Bude se tvářit, že nic nevidí a neslyší? A bude všem k smíchu, nebo ji budou litovat?

Markéta se bezradně posadila na lože. Má jen jednu jedinou možnost, pokud nechce ztratit manželovu důvěru. Chápat! A dát své pochopení najevo! Raději chce vědět, co se musí stát, než být pokrytecká k sobě i k okolí.

Otakar za sebou zavřel dveře od manželčiny ložnice a tím pohybem pro dnešek přestal myslet i na svou minulost. Jsou tady přece ještě jiné dveře!

Opatrně je otevřel – a všechno ostatní pro něj v tu chvíli přestalo existovat. V krbu praskala polena a plameny naplňovaly ložnici příjemným světlem a teplem. Na stole hořely ve svícnu tři voskovice a v jejich světle uviděl dívku ve svůdném nočním úboru. Seděla uprostřed lože, nohy zkřížené pod sebou, ohníčky v očích doplňovaly šibalský výraz v úsměvu plném očekávání.

Když k ní Otakar došel, nepromluvila, jen mu nabídla ústa, vzdechla, pomalu se položila na záda a přitáhla ho celého k sobě. A nedovolila si promluvit ani později, když už klidná ležela v Otakarově náruči. Co říct? Co dodat? Slova jsou zbytečná a jen lásku ničí. Důležité bylo, že je u ní, že po ní touží. Rozhodla si budoucího krále připoutat oddanou láskou duše i těla, bez které se on už nikdy neobejde, a ne planými sliby a řečmi, které muže ničí a nutí jej od milenky odcházet, aby nemusel poslouchat nářky a slibovat něco, co nechce dodržet.

Mocné kamenné zdi pražského hradu tak byly jediným svědkem začínající lásky mezi Otakarem a Anežkou. Jak dlouho však dokážou strážit své tajemství, když se žádný z milenců nemohl otevřené náruče toho druhého nasytit a vzájemná touha byla silnější než myšlenka na to, co mohou svou láskou způsobit jiným.

Zábava v hodovní síni byla ještě v plném proudu, když se Otakar vrátil k hostům.

„Jsem rád, že s námi ještě vypiješ pohár, než se rozejdeme do ložnic,“ přivítal jej otec. „Nevypadá dobře, když dáváš svou nepřítomností najevo, že ti dnešní společnost nevyhovuje,“ pokáral syna.

„Zapovídal, jsem se, otče, se svou manželkou,“ odpověděl Otakar klidně.

„Výraz na tvé tváři však vypovídá o něčem jiném,“ zvědavě si ho prohlížel Václav. Opravdu jsi byl se svou manželkou?“ nasadil spiklenecký výraz.

„Otče, ponechej mi alespoň malá tajemství,“ dal Otakar odpovědí najevo, že se otec nemýlí. „A řekni, dívka jménem Anežka, ta, co vypadá ve svém odvážném účesu jako páže, kdo je to? Z jakého je rodu?“

„Tak paní z Kuenringu tě zaujala? Dobrá volba, synu, ta dívka je ze starobylého a vznešeného šlechtického rodu… ale musím tě varovat, je to oblíbenkyně tvé choti, buď opatrný, dobře víš…“

„Vím, otče,“ přerušil ho stroze Otakar, „nebylo by dobré znepřátelit si manželku při tak napjatých vztazích na uherském pomezí, že?“

„Potom už ti nemám co vysvětlovat,“ dodal Václav, „snad jen – počítej s tím, že se nemůžeš dlouho zdržet u dvora. Tvé přítomnosti bude potřeba na Moravě.“

„ Vím, otče, co se ode mne očekává,“ ujistil ho syn. „A ještě něco ti řeknu: já jsem si opravdu se svou chotí velmi srdečně popovídal – to jen pro tvůj klid –, a mluvili jsme i o tobě.“ Pak Otakar zvedl číši a srdečně si s otcem připil: „Na tvou moudrost a velkorysost, otče.“

Kapitola 8

Po dvou týdnech

„Anežko, dítě, co je s tebou? Necítíš se dobře?“ ptala se starostlivě Markéta, když viděla, že dívka není schopná ji dnešní ráno chvějícíma se rukama upravit účes ani ji ustrojit tak, jak by potřebovala. A Markéta dnes chtěla vypadat co nejlépe. Po společném ranním jídle odcestuje manžel na Moravu a bůhví, kdy se zase objeví u dvora. Po večerech, které spolu trávili v upřímném hovoru, už Markéta věděla, co od ní manžel chce a potřebuje, a byla odhodlaná mu to poskytnout. Jejich vztah byl přátelský a důvěrný a oba si toho cenili. Markéta věděla, kde je její místo a dokázala odhadnout, jak moc je její postavení u dvora důležité. Za to pochopení se jí dostalo Otakarova respektu a obdivu.

Proto byla spokojená, proto se chtěla s manželem rozloučit tak, aby si ji zapamatoval nejen vyrovnanou, ale hlavně upravenou a usměvavou. Dnes však Anežce nešlo nic od ruky a Markéta začala být netrpělivá. „Tak co je s tebou?“ vyjelo z ní náhle rozladěně.

„Odpusť, paní,“ zašeptala Anežka a měla slzy na krajíčku, „nevím, co se to se mnou dnes děje.“

Ale Markéta náhle zahlédla v zrcadle na tváři komorné vševědoucí úšklebek – reakci na Anežčinu odpověď – a náhle se jí v hlavě zrodilo podezření. Přece už něco zaslechla… něco o tom, že večery budoucí král sice tráví s ní, s manželkou, ale noci ve společnosti někoho jiného, komu přezdívají Palceřík. Vůbec netušila, kdo to může být, a bylo pod její úroveň se kohokoliv vyptávat. A před Otakarem se o řečech, jež se vedou, už vůbec nezmínila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anežka a král.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.