Alois Musil

Profesor ThDr. Alois Musil (mezi Araby používal také jméno Músa ar Rueili) (30. června 1868, Rychtářov u Vyškova – 12. dubna 1944, Otryby u Českého Šternberka) byl český katolický kněz, orientalista, biblista, cestovatel, etnograf a spisovatel. Je považován za jednoho z největších orientalistů a arabistů přelomu 19. a 20. století, získal řadu poct a uznání.

Pocházel ze selské rodiny. Po maturitě na gymnáziu vstoupil v roce 1887 do bohosloveckého semináře v Olomouci. V roce 1891 byl vysvěcen na kněze a působil jako katecheta v Moravské Ostravě.

Od 1895 strávil dva roky na dominikánské biblické škole v Jeruzalémě. Odtud podnikl několik výzkumných výprav. Motivován zájmy o starozákonní studium, lingvistiku, etnografii a geografii uskutečnil v následujících letech řadu cest na Arabský poloostrov a Blízký Východ. V Ambře objevil fresky, čímž dokázal existenci figurálního malířství v raném islámu. Kartografické poznatky zpracoval v řadě map.

Na univerzitách v Bejrútu, Londýně, Berlíně a Vídni pokračoval v orientalistických studiích. V Olomouci se věnoval pedagogické činnosti jako katecheta, poté jako řádný profesor biblických studií na teologické fakultě.

V roce 1909 působil na vídeňské univerzitě jako profesor arabštiny a biblických věd. Poslední cestu do Orientu podnikl v roce 1917.

Po vzniku Československa se  vrátil do vlasti a přijal místo profesora orientálních věd a moderní arabštiny na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy.

Ve 20. letech 20. století strávil  tři roky v USA.

Mstitel

Významný český orientalista a cestovatel se věnoval také dobrodružné literatuře, kterou obohatil o díla velice vzrušující a napínavá, která jsou však o to cennější, že se opírají o bohatou autorovu zkušenost a dokonalou znalost vylíčeného prostředí. Tak vznikla i tato kniha, která vypráví příběh o pronásledování vraha v poušti.

Alois Musil

Mstitel

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-62-8

Obsah

Mstitel

I.ČERNÝ ČIN

II. ZA VRAHEM DO MEDÍNY

III. K RUDÉMU MOŘI

IV. NA POUŤ DO MEKKY

V. RODIČE POMSTĚNI

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

I.
ČERNÝ ČIN

„Zastav, Fahade. Černá velbloudice přetrhla oprať.“

„Čeho se naše zvířata lekají? Žádný dravec se neozývá.“

„Vítr vane od západu. Na západ nechtějí. Odtud větří zlé. Kéž nás Alláh od zlého uchrání a také od těch, kdo zlé působí.“

„Naše tábořiště nemůže být daleko, a přece nikde nevidím oheň, kde Fauzán chystá naši večeři.“

„Snad ji uvařil a oheň uhasil.“

„Je to možné, to však bychom měli cítit kouř nebo zápach uhasínajícího uhlí.“

„Zajdi se, Fahade, podívat k našemu tábořišti, abychom nebloudili. Hle, co naše velbloudice dělá! Převrací se. Aby tak rozmáčkla některý měch s vodou!“

„Spoutáme zvířatům obě přední nohy, ty u nich zůstaneš a já se poohlédnu po Fauzánovi a zavazadlech.“ – Co noha nohu mine postupoval Fahad k západu. Po chvíli ulehl, přiklonil ucho k půdě a poslouchal; nikde šelest, nikde šramot. Sál nozdrami vzduch.

Divná věc, prapodivná věc! Kouř necítím. Aby tak naše zvířata větřila zlé, které Fauzána překvapilo! Nechtěl jsem, aby zůstal u zavazadel sám. Namítal, že má zimnici, že připraví večeři a že si brzo lehne. Nedejž Alláh, aby se má předtucha splnila! Tamhle se něco černá.

Fauzán spal spánkem, z něhož není probuzení. Ležel naznak; pravici měl vtaženu pod pravým bokem, zaťatá pěst levice odpočívala v něčem temném, lesklém; v kaluži sedlé krve.

„Fauzáne, Fauzáne, co jsi nám to udělal?“ zašeptal Fahad. Chopil těžkou motyku ležící vedle Fauzána, zamotal ji do jeho pláště, podložil pod ztuhlé tělo, vzal ho do náručí jako brává matka své dítě a odnášel k Sanamovi. V půli cesty se zastavil, mrtvého uložil a blížil se opatrně k velbloudicím, aby je nepoplašil. Sanam ho zahlédl a přiběhl k němu.

„Našel jsi Fauzána?“

„Našel. Hned ho uvidíš.“

„Ó Alláh, jaké břímě jsi na nás naložil!“ zalkal tiše Sanam.

Napřed pracoval s motykou Fahad, potom Sanam. Jak se dostali přes půl metru hluboko, rozprostřeli plášť a položili na něj jeho majetníka.

„Co to svírá Fauzán v pravici?“

„Provazec s hlavy.“

„Není jeho; je cizí.“

„Je toho, kdo ho poranil na zádech a zabil ranou do srdce. Pomoz mně, abych provazec vyprostil a některý prst nepřelomil.“

Zabalili Fauzána do jeho pláště a vložili do hrobu hlavou k východu.

„Pokoj s tebou. Ty jsi dospěl k cíli, kdežto my se k němu cvalem ženeme. Ty si odpočineš, nám nastává námaha. Nevstoupíme do svých stanů a nedotkneme se svých manželek, pokud neprolijeme krev toho, kdo prolil tvou. Slyšíš, Fauzáne? Po třikrát se zapřísaháme, že neopustíme stopy tvého vraha.“

Mrtvolu obložili vyššími kameny, na ně položili ploché, zasypali štěrkem a navršili několika balvany, aby ji uchránili od hyen.

„Rozejdeme se, Saname. Zůstaneš u našich velbloudic; sám vylezu na výšinu a budu pozorovat. Ale nemyslím si, že by se k nám někdo přiblížil.“

Na výšině Fahad ulehl a bedlivě se rozhlížel na všechny strany. Nikde nezahlédl nic podezřelého. Odnikud k němu nezalehl neobvyklý šustot. Za hodnou chvíli se ozval chraptivý štěkot prvé hyeny. Připojila se k ní druhá, třetí, čtvrtá. Zanaříkala četa šakalů. Z daleka se ozvalo vytí vlka.

Abyste se, vy chraptivé, nedomáhaly hostiny! Za dne se skrýváte v temných doupatech, bojíte se slunečního jasu. Za noci vylézáte a plížíte se k hodům, které vám připravili jiní, vy zbabělé, chraptivé hyeny. Žádná mrtvola není před vámi jistá. Vrhnete se na poraněného tvora, ať je to člověk, zvíře, nebo pták. Kéž vás Alláh do temnoty zapudí! Naříkáte a pláčete, vy šakalové, skrýváte se za hyenami, bojíte se jich a spokojíte se tím, čím vás podarují. Ty, vlku, nemáš kamaráda? Jak tesklivě vyješ! Pěkné místo sis vybral! Vítr ti donesl vůni krve. Opustil jsi své druhy na východě a zastavil ses, když jsi nás ucítil. Sedíš na ocase, vynikáš nad obzor a vyješ zlostí, že se k hostině nedostaneš!

Konečně se ukázalo nad východním obzorem nepatrné světélko – denice. Vystupovala rovnou čárou; až dosáhla výše dvou metrů, osvětlil se pod ní uzounký proužek, rostl do šířky i do výšky, jasněl, růžověl. Hyeny umlkly, vlk zmizel a šakalové se vzdalovali. Končila vláda temnoty a všech těch, kdo z ní mají potěšení.

Fahad sešel k Sanamovi, a jak se dotklo ranní slunce vyprahlé pouště, dali se oba na obchůzku tábořiště.

„Čtyři oči více vidí než dvě. Je nutno, abychom důkladně pátrali po stopách toho nebo těch, kdo Fauzána zahubili. Schválně jsem ho odnesl, abych jejich stopy nepoškodil.“

„Tady jsou stopy.“

„Pravdu máš, Saname. Byli dva. Přicházeli od východu. Vítr odnášel šelest, který snad působili. Fauzán v zimnici, zabavený přípravou večeře, si ničeho nevšímal. Snadno ho překvapili. Tady se jeden před ním opřel o ruce a o kolena. Hle, jak vyskočil. Jistě chtěl stopit dýku pod levou lopatkou Fauzánovou. Fauzán se pohnul, dýka sjela po jeho klíční kosti a způsobila dlouhou ránu. Přepadený se obrátil k útočníkovi a uchopil pravicí jeho provaz, který přidržuje šátek na hlavě. Ale tu mu útočník vrazil dýku do srdce. Kdo to byl? Proč to učinil? Co asi vzal?“

„Hle, Fahade, Fauzánovy zbraně, ručnice, revolver, náboje i dýka jsou tady, jeho i naše tlumoky rovněž.“

„Kde je jeho opasek? Na mrtvole nebyl a byl hodně těžký. Jeho menší sedlový tlumok leží tady. Je jako pírko, a jak byl těžký!“

„Co se to tamhle bělá?“

„To je Fauzánův opasek, rozřezaný a prázdný, a zde jsou dva kožené míšky a taky vykuchané. V těch měl Fauzán asi stříbrné peníze, v opasku uchovával zlaté. Vrah si vzal jen peníze.“

„To nebyl, Saname, obyčejný lupič.“

„Rozumím ti, kamaráde. Naši lidé by v touze po kořisti odnesli vše, kdežto tito darebové měli spadeno pouze na zlato a stříbro. Ostatní věci by je byly prozradily. Zlaté a stříbrné mince jsou podobné jedna druhé, nikdo neví, kdo je před ním měl. Nepoví na něho, že je uloupil a neukáží jeho stopu mstitelům.“

„Budiž Alláh pochválen, že nám ukázal stopu krví potřísněného Podívej se, Saname, na tento plochý kámen. Co na něm vidíš?“

„Otisk levé nohy, namočené v krvi Fauzánově.“

„Není ti nic nápadného?“

„Přísahám Alláh, že je. Vždyť on měl pouze čtyři prsty. Malíček schází. Snad mu byl ustřelen nebo uražen kopím. Byl to vrah. Vraťme se na místo, kde byl Fauzán zabit. Prohlédněme si důkladně stopy toho, kdo mu smrtelnou ránu zasadil. Poněkud jsme je poškodili, přece však snad najdeme, co hledáme.“

„Jak vrah napřáhl k smrtelné ráně, opřel se oběma nohama a hle, jeho levé schází malíček. Byl to on. Teď víme, Fauzáne, že tvůj vrah nemá malíček na levé noze. A víme, že je bez provazce na hlavě. Ty dvě známky nám ho ukáží. Kéž bychom našli ještě jiné!“

Pátrali po tábořišti i po okolí, ale nenašli nic význačného.

„Zajdi, Saname, pro velbloudice. Naložíme a dáme se po stopách. Ukáži nám, odkud vrah přijel a kam zamířil.“

Po hodné chvíli dospěli na místo v nížině, na kterém bylo patrno, že na něm dvě velbloudice klečely.

„Tady se vrah se svým kamarádem zastavil. Jeden zůstal u zvířat, ale kam šel druhý? Aha, tamhle na tu výšinu.“

„Zaběhnu na ni.“

„Jeli za námi a my jsme je neviděli. Za hromadou kamení na výšine pozoroval vrah naše tábořiště. Jak jsme odjeli ke studnici, vykonal se svým druhem, co vykonal. Uloupené zlato a stříbro přinesli sem, naložili a ujeli. Hle, jak poháněli svá zvířata! Nevrátili se k západu, spěchali na východ. Jejich stopy to prozrazují.

Jestli jsem to neočekával! Schválně řídili svá zvířata na tuto kamennou plochu, aby své stopy ukryli. Nenajdeme-li je na jejím východním pomezí, stočíme se, ty k jihu, já k severu.“

Na východním pomezí stopy nebyly. Na jihu je Sanam nenašel, zato Fahad na něho kýval pravým rukávem, že stopy má. Jako by střelil, směřovaly pískovou závějí k severu.

„Víš, kam zanedlouho zahnou?“

„K západu, odkud přišli, k Poutnické silnici. Je rozbrázděna kopyty tisíců velbloudů. Tam zmizí nejsnáze stopy jejich zvířat.“

„Dobře soudíš, kamaráde. Tady zabočují k západu.“

„Vrahové věděli, že má Fauzán peníze, mnoho peněz. Odkud se to dověděli? Pokud my jsme s ním jeli, nikdo se k nám nepřidružil, s cizími lidmi jsme netábořili ani za dne neodpočívali. Vrahové ho proto sledovali již dříve. Odkdy a odkud?“

„Fauzán se vracel z Egypta. Nesl výtěžek svého loňského obchodu a peníze na obchod nový. Byl Akejli, kupec velbloudů, z města Anejza v Kasímu. Pracoval pro velké podnikatele, kteří ho zásobovali penězi. Spěchal do Anejzy, aby odevzdal své rodině mzdu a najal pomocníky pro nový obchod. V Egyptě se vrahové přidružili k obchodníkům, kteří doprovázejí poutníky do Mekky. Věděli o něm, že kupuje velbloudy, mohli se snadno dovtípit, že má peníze. Přesvědčit se o tom mohl každý, kdo pozoroval, jak těžký byl jeho malý sedlový tlumok. Mezi obchodníky byli bohatí lidé z Medíny, kteří před poutěmi jezdívají do Egypta pro zboží. Mívají s sebou za sluhy kdovíjakou chamraď. Snad ďábel našeptal některému tomu sluhovi, že by se mohl zmocnit Fauzánových peněz.“

„Správně soudíš, Saname. Fauzán zůstal s obchodníky až do stanice Muazzam. Odtud vzkázal našemu náčelníkovi, aby ho navštívil se dvěma spolehlivými muži, kteří by ho doprovázeli do Anejzy. Náčelník ochotně vyhověl; vážil si ho. Vybral mne a tebe. Já jsem měl chránit Fauzána před svými soukmenovci Anezy, ty pak před svými Atejby. Do rána jsme jeli s Fauzánem Poutnickou cestou, když rosa odešla, dali jsme se k jihovýchodu směrem k Anejze. Ti, kdo chtěli Fauzána oloupit, ho jistě pozorovali. Byli to sluhové kupců egyptských nebo medínských? Snadno bychom se to dověděli, kdybychom je dohonili. Podle řeči Fauzánovy odjeli kupci ze stanice před šesti dny. Nesetkali bychom se s nimi, leda v Medíně. Kde by bylo vrahům do té doby konec!“

„Nemohli Fauzána oloupit naši nájezdníci?“

„Mohli, ale sotva to učinili, Pozorovali nás a věděli, že by byli z kmene vyobcováni, kdyby se provinili takovým způsobem na našem chráněnci. Mimoto by se nebyli spokojili pouze zlatem a stříbrem. Viníci jsou cizinci všemi mastmi mazaní. Dá nám hodně práce najít je a usvědčit. Přísahali jsme Fauzánovi, že smyjeme jeho krev krví vrahovou, a své přísaze dostojíme.“

„Co nyní?“

„Je nutné, abychom na sebe co nejméně upozorňovali a nepoplašili vraha. Fauzánovu černou velbloudici a jeho věci s sebou nevezmeme. Někde na severu odtud pasou moji kamarádi. Některému z nich velbloudici svěříme i s Fauzánovými zavazadly.“

Po poledni zahlédli daleko na severu pasoucí se velbloudy.

„Pojedem skrytými chodníky, aby nás strážcové nezahlédli a pastýři se nepobouřili.“

Jak se přiblížili k ojedinělému stádu na dostřel, vybídl Fahad Sanama, aby se zastavil, on sám že se podívá, který pastýř je nejblíže. Přišel se starším mužem a požádal ho, aby pečoval o Fauzánův majetek.

„Nestarejte se, kamarádi. Opozdím se se svým stádem a za tmy snadno dopravím k táboru zvíře i věci vašeho nešťastného druha. Věci uschovám a o zvířeti ráno rozhlásím, že se asi zaběhlo a k mému stádu přidružilo a že u mne zůstane, až se jeho majitel přihlásí. Co vzkážete svým lidem?“

„Ani slůvko. Vědí, že jsme se vydali na dalekou cestu, proto bude lépe, když je neznepokojíš. Pouze náčelníkovi pošeptej, co se stalo. Zná velbloudici Fauzánovu a vyzvídal by, kdybys nemluvil sám.“

Fahad se Sanamem zamířili k jihozápadu k Poutnické cestě. Správně usoudili, že se viníci sotva dali na sever, odkud přišli a kde by svým návratem podnítili zvědavost.

„Spěchají k jihu.“

„Vyhnou-li se stanici Hedžr, dají se na východ, nebo na západ?“

„Na východ sotva; je tam málo úkrytů, kdežto na západě jsou přečetné domy Tamúdských, pro skrýše jakoby stvořené. Mimoto tam tábořili naši Anezové. Najdou zbytky paliva a v četných stopách se ztratí stopy jejich.“

Den cesty před Hedžrem se naši mstitelé ubírali po západním okrají Poutnické cesty a bedlivě pátrali po čerstvých stopách. Zahlédli jich několik, jenže všechny byly starší. Teprve v poledne upoutaly jejich pozornost stopy dvou velbloudů, o kterých soudili, že na ně rosa padla teprv jednou. Dospěli do písečné úžlabiny, ve které našli ohýnek.

„Opatrně, kamaráde. Tady se poohlédneme po stopě nohy bez malíčku.“ Našli ji kus od ohně u suchého keříku, z něhož neznámý muž lámal palivo a přitom se levou nohou silněji opřel. Měla pouze čtyři prsty.

„Zde byl ten, koho hledáme.“

Kvečeru se dalo do deště a Fahad se svým druhem se ukryli v prostranném náhrobku, jakých bylo kolem mnoho. Vybudovali je Natabejci.

Z natabejských náhrobků se dal Fahad se Sanamem rovnou k oáze Ela. Po stopách nepátrali; byly zničeny deštěm, který trval bezmála do rána. Zastavili se u severního rohu palmových zahrad. Sanam měl hlídat velbloudice, kdežto Fahad se dal pěšky do osady. U prvého krámku zahlédl vyvěšené provazce na hlavu. Přistoupil ke dveřím a pozdravil ramenatého obchodníka s urputným výrazem tváře. Ten sotva odvětil. „Potřeboval bych provazce na hlavu.“

„Pro sebe ho nepotřebuješ. Jsi-li sluhou potřebného, vyber si,“

Fahad prohlížel, zkoušel, vybíral a čekal, že mu obchodník zavdá příležitost k hovoru. Nedočkal se, a tak se ptal: „Máš hojný odbyt?“

„Hojný nehojný.“

„Jsi skoupý na slovo.“

„Nedodáváš kupci odvahy.“

„Ty se zdáš být skoupý na peníze. Vybíráš a vybrat nemůžeš.“

„Nedodám mu, co nemá.“

„Zůstávej s pokojem!“

„Ty mi můj pokoj nevezmeš.“

Fahad opustil krámek nespokojen. Dával si vinu, že špatně vyzvídal. Ještě ve dvou jiných krámcích prodávali provazce; jejich majitelé byli hovornější. Od obou uslyšel, že v posledních dnech neprodali ani jediný. Majitel prvého krámku mu vrtal mozkem.

Proč se na mne tak díval? Proč mne tak odbýval?

Koupil něco k jídlu a vracel se k Sanamovi. V uličce mezi palmovými zahradami ho pozdravil stařec. Fahad pozdrav opětoval a stařec se k němu přidružil.

„Jistě jsi něco ztratil!“

„A kdybych něco ztratil, mohl bys mne uvést na stopu ztraceného?“

„S pomocí Alláhovou mohl.“

„Co myslíš, že jsem ztratil?“

„Stopu muže, který ztratil provazec s hlavy.“

„Div divoucí, starče! Co víš o ztraceném provazci?“

„Co jsem se dověděl z tvého hovoru s majitelem druhého krámku a co jsem sám včera před polednem vypátral.“

„Budiž Alláh pochválen, že tě ke mně přivedl. Hledám prolitou krev svého chráněnce. Jeho vraha neznám. Vím, že mu schází malíček na levé noze a že nechal svůj provazec s hlavy ve ztuhlé pravici mého chráněnce.“

„Schází-li muži, kterého mám na mysli, malíček na levé noze, nevím. Že neměl provazec a že jej v prvém krámku koupil, to však vím.

Včera jsem okopával zeleninu. Na severozápadě jsem zahlédl dva jezdce. Sjížděli se sopečné stráně k našim zahradám. Z té strany k nám přijde málokdo, leda když tam táboří naši sousedé Beli. Ti jsou dnes daleko. Kdo jsou ti jezdci? Jejich kroj mně povídal, že to nejsou kočovníci, ale usedlíci, a to z nějakého města. Lidé v Medíně nosívají šátky, jaké měli oni. K naší osadě se nedali, zamířili do široké doliny, která se táhne mezi příkrými skálami k východu. Soudil jsem, že je již neuvidím, i dal jsem se znova do práce. Po nějaké době mne vyrušil skřípot kaménků, K mé zahradě se blížil jeden z cizinců. Přes zídku jsem viděl pouze jeho hlavu. Pestrý šátek, kterým ji měl zastřenu, měl ovázán provázkem, jakým se spoutávají přední nohy velbloudů. Kde jsi ztratil svůj provazec? Proč jsi opustil svého druha?

Zvědavost mi nedala, i zamířil jsem do skalní doliny, odkud přišel. Na jihu ji uzavírá vysoká skála, plná domků, ve kterých pochovávali své mrtvé lidi z kmene Dajdán.“

„Našel jsi, starce, druha muže bez provazce?“

„Našel. Skrýval se za hájkem samarových stromů a hlídal dvě popásající se velbloudice. Tvářil jsem se, jako bych sbíral palivo a přiblížil jsem se k němu. Byl mladý, plašil se mu jazyk, rád si popovídal. Dověděl jsem se, že pochází z Medíny a slouží se svým druhem u nějakého bohatého obchodníka. Za návratu z Egypta se se svým pánem nepohodli a opustili ho. Nyní že by rádi navštívili svého kamaráda, který dozírá na palmový háj v oáze Chajbar, majetek nějakého urozeného muže nebo, jak povídal, šerifa z Medíny. Dotazoval se mne na cestu do Chajbaru. Pověděl jsem mu, kolik jsem uznal za dobré a odešel po svém. Když jsem zmizel z jeho dohledu, vystoupil jsem na stráň a ukryl se v jednom dajdánském domku, odkud jsem pozoroval, co si pocestní počnou. Čekal jsem dlouho. Teprve v půli odpoledne jsem zahlédl neznámého muže. Vracel se z naší osady. Měl nový provazec a vedl hnědou velbloudici s nákladem. Víš, kdo vedl druhou, podobnou? Majitel prvého krámku, v němž jsi vybíral provazec. Podivil jsem se tomu. Usadil se u nás teprve přednedávnem, nikomu pořádně nepověděl, odkud je, stýká se s podezřelými lidmi a nyní vedl těmto neznámým dvě velbloudice, které dostal výměnou za své zboží.

Po chvíli ke mně dolehl zvuk padajících kamenů. Muž s novým provazcem lezl na stráň, na které jsem se ukrýval. To se asi o mně dověděl od svého mladšího druha a šel se poohlédnout, kde jsem zmizel. Zastavil se kousek ode mne, ale nenašel mě. Zahleděl se do slunce a několikrát zakýchal. Přitom jsem spatřil, že mu schází levý horní řezák. Takoví lidé přinášejí neštěstí, proto jsem ihned převalil kámen a prosil Alláha, aby mne od zlého uchránil. Neznámý slezl ke svému tábořišti a se svým druhem se oblékal do šatů, jaké nosí kočovníci Beli, kteří táboří mezi naší osadou a mořem. Dostali je od obchodníka s provazci spolu s obnošenými tlumoky a staršími sedly. Šaty vložili do tlumoků, naložili na svá zvířata a dali se k východu, Obchodník zůstal na tábořišti. Hnala se bouře. Chtěl jsem jí uniknout, odebral jsem se oklikou domů a vyslal svého synka, aby nenápadně vyzvěděl, kdy se obchodník vrátil. Dorazil k svému najatému domku teprve v noci, úplně promoklý. Zavazadla cizinců uschoval u sebe a jejich velbloudy poslal k svým ostatním.

To je vše, co vím. Vyber si, co potřebuješ. Tady je moje zahrada. Zůstanu v ní a ty se dívej napravo i nalevo, obzvláště však dozadu, zda tě nepozoruje nějaký člověk. Je-li mé podezření pravdivé, je obchodník s provazci ve spolku s lidmi, které hledáš. Ty jsi svými otázkami zanítil nepokoj v jeho srdci, bude tě pozorovat buď sám, nebo za tebou vyšle někoho jiného.“

Fahad poděkoval starci a spěchal za Sanamem, Rozhlížel se a zahlédl po chvíli člověka s motykou na ramenou. Zpočátku myslil, že jde po práci do některé zahrady, jenže on postával, jako by na někoho čekal.

Dobře, že mne stařec upozornil! Je to zvěd. Prohlédne si nás i naše zvířata, není pochyby, že obchodník, který ho poslal, poplaší vraha.

„Jakápak je zde pastva?“ ptal se Fahad Sanama, když k němu dorazil.

„Žádná.“

„To pospíšíme za svými kamarády. Čekají na nás v kotlině plné čerstvé trávy. Naše velbloudičky se tam nasytí a my pojíme.“

Zamířili k jihu Poutnickou cestou, vinoucí se mezi palmovými háji a dajdánskými skalními hrobkami. Jak vyjeli ze zahrad, vykládal Fahad potichu Sanamovi, co se dověděl. „Kam se dal vrah, Fahade?“

„Jistě na východ. Snad mluvil splašený jazyk jeho druha pravdu, že míří do oázy Chajbar.“

„Co tě vede k tomuto úsudku?“

„Výměna oděvu a velbloudů. Cestou k jihu by vrah byl se svým kamarádem potkával známé. Jeho nové šaty a cizí zvíře by byly budily zvědavost. Nejsnáze by oba muži, které hledáme, byli unikli k jihu jako sluhové velkého obchodníka. Poslal je po nějaké práci, opozdili se a nyní ho hledí dohonit. Nebylo třeba, ba ani radno, aby měnili šaty a zvířata.“

„Nemohli snad na západ do území Beli a jím až k moři?“

„Jejich zvířata mají vpálen znak Beli. Upoutali by pozornost a kdekdo by se ptal, kdo jsou a co tam hledají. Zbývá pouze východ a v něm trčí jako cíl oáza Chajbar.“

„Proč právě Chajbar?“

„Chajbarští se živí hlavně datlemi. Letos se jich mnoho urodilo, jsou laciné, poutníci je mají rádi; což nemůže vrah se svým druhem vykládat, že je potulný obchodník z oázy Ela poslal pro datle?“

„Jsou oděni jako Beli, jedou na zvířatech, která mají vpálen znak téhož kmene, a přece nářečím Beli nemluví. Nebude jim to nebezpečné?“

„Nenapadne je, aby se vydávali za příslušníky kmene Beli. Jsou sluhy potulného obchodníka, který se dočasně usadil v oáze Ela a ta sousedí s územím Beli, Jako sluhové mohou být kdovíodkud. Oblékají si šaty, které od svého hospodáře dostali, a jedou na zvířatech, která jim dal, do oázy, do které je poslal.“

„Snad máš pravdu. Odbočíme tudy k Chajbaru. Znáš cestu?“

„Jak bych ji neznal. Velká osada Chajbar byla jindy celá naše. Dosud v ní máme palmové háje. Jak datle dozrávají, táboříme v jejím okolí a odvážíme si úrodu.“

„Jaká je cesta?“

„Dobrá, jen co se dostaneme z těchto prokletých kopců.“

„Sám poznáš, proč. Abys vylézal z hory na Horu, slézal do hlubokých žlebů, proplétal se skalními trhlinami sotva tři kroky širokými a tak vysokými, že ani nebeskou oblohu nespatříš. Nevidíš před sebe, nevidíš za sebe. Kdyby chlapec seděl nad trhlinou, tak tě může utlouci shozenými kameny, smrt na tebe číhá a nemůžeš se jí vyhnout, nemůžeš se jí do očí podívat. Kéž se Alláh smiluje a nás i naše zvířata odtud ve zdraví vyvede!“

Před polednem následujícího dne slézali ze širokého sedla. Sanam se svezl se zvířete, pokynul Fahadovi, aby učinil totéž, a oba rychle sváděli své velbloudice dolů. Na nevelké rovince je přiměli, aby poklekly a spoutali jim levou přední nohu. Opatrně vylezli opět na místo, ze kterého sestoupili.

„Dívej se Fahade, vpravo od kamene trčícího před námi, Co vidíš?“

„Tmavohnědý hřbet a na něm bílý bod. Přisám Alláh, bod se hýbe a nyní zmizel! To byl šátek a v něm byla hlava. Zůstaň u zvířat a sám se podívám po majiteli hlavy,“

„Běž, Fahade, běž! Lépe se vyznáš v těchto skálách, které se hodí pro kozorožce, ale nikoli pro nás.“

Jako hbitý kozorožec spěchal Fahad ze skály na skálu a přeskakoval hluboké trhliny, až se dostal ke hřbetu, na kterém zmizel bílý bod. Obešel ono místo a svezl se po zádech do hluboké trhliny, v níž tiše ležel. Po hodné chvíli zaslechl šramot. Osm černých koz s dlouhou, jakoby hedvábnou srstí přicházelo z pravé strany. Za nimi vychrtlý muž v šatech sešitých z gazelích kůží. Jak Fahada spatřil, vztáhl prosebně obě ruce.

„Neboj se, hladový synku pouště!“

Byl to příslušník kmene Sluba. Ti jsou roztroušeni po celé poušti a mají ochránce v každé větší čeledi. Válku nevedou, velbloudy nechovají, živí se leda chovem koz a tím, co si v táborech a oázách vyžebrají.

„Neublížíš chudáčkovi, kterého Alláh pronásleduje?“

„Neublížím, podáš-li mně, co potřebuji.“

„Co bys rád?“

„Zprávu o tom, co se v tvém okolí včera a dnes přihodilo,“

„Budiž Alláh pochválen, že nejsi jako ti, kdo mne včera touto chvílí překvapili!“

„Kolik jich bylo?“

„Dva. Šat měli jako příslušníci kmene Beli a jeli na žlutých velbloudech, kteří nesli vpálený znak téhož kmene. Mladší beze všeho vykládal, že jedou pro datle do Chajbaru, a dotazoval se na cestu a na vodu. Vypodobnil jsem jim cestu, jak nejlépe jsem mohl, upozornil je i na studnice, které známe pouze my, a čekal jsem odměnu nebo aspoň vděk; nic mně nedali a zle se mi odsloužili. Bez pozdravu odjeli a za chvilku jsem zaslechl pokřik své nejmladší dcerušky. Pásla mých devět koziček. Spěchal jsem jí na pomoc, co mi nohy stačily. Spatřil jsem smutný obraz. Ten mladší cizinec podřezával mou nejmladší a nejtučnější kozinku a starší bil velbloudí hůlečkou mé dítě. Prosil jsem, a když prosby nepomáhaly, hrozil jsem trestem Alláhovým.

‚Nač obtěžuješ Alláha?‘ zachechtal se starší. ‚Pojď sem a odneseš si trest, že se budeš pod ním svíjet. Ať nekřičí toto vyžle.‘

Co jsem měl, ubožák, počít? Vzal jsem naříkající dcerušku za ruku a odehnal zbylých osm koziček. Tady je vidíš. Jenže ztracená kozinka mi nedala. Těšil jsem se, že aspoň její vnitřnosti a kůže budou mé. Dceruška prosila, abych ji neopouštěl, podařilo se mi však ji upokojit a spěchal jsem, co jsem mohl, za zloději. Sloup kouře mi ukázal, že se zastavili na loňském tábořišti, kde bylo hojně paliva, a že si tam pekou maso zvířete, které jsem opatroval. Dlouho a dlouho jsem pozoroval kouř. Když ustal, plížil jsem se k ohništi. Bylo opuštěno. Nic jsem nenašel. Zloději si upekli i vnitřnosti a kůži odnesli.“

„Nemohl bys mi ukázat ohniště, o kterém se zmiňuješ?“

„Což vás zajímají tito zloději?“

„Koho vás? Vždyť jsem přece sám.“

„Nemluv, kočovníku. Viděl jsem tebe i tvého druha, jak jste projížděli skalním sedlem.“

„Ležel jsi za hnědou skálou, nad kterou tvá hlava trochu vyčnívala.“

„Vím, že jste mne zahlédli; proto ses spustil ze sedla a tvůj druh na tebe čeká.“

„Rozumíš mně a já rozumím tobě.“

„Odpověz na mou otázku: Zajímají vás moji zloději?“

„Jistěže zajímají. Neptal bych se na jejich ohniště.“

„Divná věc. Před dobrou hodinou projel kus k jihu odtud osamělý jezdec, který se o ně rovněž zajímal.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Ptal se mne, zda jsem nepotkal dva členy kmene Beli nebo o nich neslyšel. Místo odpovědi jsem se zeptal:

‚Myslíš dva muže na žlutých velbloudech kmene Beli, které potulný obchodník z oázy Ela poslal pro datle do Chajbaru?‘

‚Právě ty hledám.‘

Vnitřní hlas mi šeptal: Tento jezdec je rovněž z nich. Nic dobrého z něho nekouká. Hleď se ho zbavit! I odpověděl jsem:

‚Nedávno tady byli. Dohoníš je, pospíšíš-li, co můžeš.‘

‚Kterým směrem se dali?‘

‚Tamhletu homoli nechali vpravo.‘

Jezdec zmizel v nejbližším žlebu. Kdepak by byl poděkoval mně, hladovému chudáčku pouště! Nemáš nic k snědku, ne pro mne, ale pro mou dcerušku?“

„V našem tlumoku je něco k snědku nejen pro ni, i pro tebe. Dostaneš odměnu na ohništi, na kterém zloději pekli tvou kozinku.“

„Budiž Alláh pochválen, že je mezi lidmi více dobrých než zlých.“

„Pověz mi, nic tě nenapadlo, když jsi mluvil s těmi zloději?“

„Nic zvláštního – a přece něco. Staršímu, který bil mou dcerušku, schází levý horní řezák. Hned, jak jsem to zpozoroval, jsem si pomyslil, že mi přináší zlé, a přinesl je nejen mně, nýbrž i mému dítěti. Rád bys za svým kamarádem? Ukáži ti cestu schůdnější, než po které ses vezl.“

Fahad a Sanam bedlivě prohlíželi ohniště a jeho nejbližší okolí. Nikde nenašli nic význačnějšího; okolí bylo skalnaté a Slubi rozšlapal stopy na několika místech, pokrytých pískem. Sanamovu pozornost upoutalo na skalní ploše několik pískových zrnek, které byly nedávno nohou rozdrceny. Prohlížel je, zahlédl kousek za nimi jiná podobná a dospěl ke kotlince, vyhlazené mělkou vrstvou hnědého písku.

„Byl zde ten, koho hledáme.“

„Odkud to víš?“

„Sam mně to pověděl. Zašel za potřebou tamhle do té kotlinky a zůstavil nám svou stopu. Je neporušena, poněvadž vítr do kotlinky nemůže, pískem nehýbá a od včerejška se nad tímto krajem nesnesla ani bouře písková, ani dešťová.“

Sanam měl pravdu. V hebounkém písku byla vytištěna levá noha bez malíčku.

„Budiž Alláh pochválen, že nás dovedl na stopu,“ zvolali Fahad a Sanam jedním hlasem. Slubi se na ně zvědavě díval. „To pomstíš i mne a mou dcerušku.“

„Vykonáme, co nám Alláh uložil. Nechceš-li náš úkol ztížit, mlč Ani slova o nás!“

„Proč bych popuzoval Alláha? Včera mne potrestal jistě za vinu, které jsem se třeba nevědomky dopustil. „Nyní vím, že bych zhřešil, kdybych o vás promluvil, proto budu mlčet. Nezapomněli jste na něco k snědku?“

„Rozdělíme se s tebou o to, co máme.“ Dali mu, kolik mohli.

„Obchodník z oázy je ve spolku s vrahy a lupiči, které hledáme. Vypravil za nimi posla, aby je varoval.“

„Neuvaruje je před Alláhem a my jsme vykonavateli Jeho trestu.“

„Nestřetneme se s poslem?“

„Možná, avšak sotva. Spěchal, kdežto my pojedeme zvolna. Přímo tady před námi je prostranná kotlina, ve které jistě najdeme vydatnou pastvu. Naše velbloudice se napasou, my si odpočineme, před západem slunce se prodereme poslední trhlinou a za jasné noci budeme ujíždět volnou rovinou k temným lávovým kopcům na obzoru Za noci nás posel nepozná, i kdybychom se potkali, a zítra ráno najdeme skryté cesty, kterými se propleteme až k Chajbaru.“

„Pravdu jsi měl, Fahade. Tady se naše velbloudičky do vůle napasou,“ pochvaloval Sanam, když sjeli do kotliny, ze které vedla jediná trhlina rovnou k východu.

„Kde si zanítíme ohýnek?“

„Tady v jeskyni. Jeho kouř se rozleze po stropě a skalní stěně, neprozradí nás a velbloudice budeme mít před sebou.“

Právě dojídali, když z úzké skalní trhliny vkročila do kotliny velbloudice, za ní druhá, třetí, čtvrtá, všechny bez sedel.

„Kdo to sem žene?“ ptal se Fahad. „Vždyť touto dobou tu nikdo netáboří.“

„Podívám se na znak.“ Sahám se blížil opatrně k první velbloudici, která se dychtivě popásala.

„Div divoucí! To je náš znak. Vždyť ta třetí velbloudice je nejlepší jízdní zvíře našeho náčelníka.“

„Lehni, Saname, lehni!“ vzkřikl Fahad. Vtom zahoukla rána, za ní druhá. Sanama nezasáhla. Pouze jedno z cizích zvířat škrábla druhá koule. V ústí skalní trhliny stanul jezdec na velbloudu. Z jeho revolveru se kouřilo.

„Pro zbraně, Saname, a za ním!“ Než doběhli do jeskyně a chopili se ručnic, jezdec zmizel.

„Pronásledovat ho nebudeme. Nevíme, kolik má kamarádů. Snadno by na nás mohli políčit a vzít nám nejen naše zvířata, nýbrž i to, co je nám nejmilejší, náš život. Zůstaň tady. Sám vylezu na skálu a budu na stráži, aby na nás nemetali kamení. Zespodu je jediný přístup možný: trhlinou, ve které jezdec zmizel. Namiř na ni svou ručnici. Před večerem se odtud nějak vypleteme a učiníme, co nám Alláh vnukne.“

Fahad odešel a Sanam s ručnicí na klíně uvažoval, jak jen se sem dostaly velbloudice jeho náčelníka. Byly bez sedel, nejeli tudíž na nich bojovníci jeho kmene, kteří podnikli nájezd. Byly pouze čtyři. S tak malou kořistí by se nebyli vrátili cizí nájezdníci. Dvě až čtyři zvířata nejraději odvádějí mladíci, kteří se vypravují po dvou na lov do cizího území. Vyjedou na jednom nebo na dvou zvířatech, a když vypátrají pastviny nebo tábořiště cizí čeledi, zůstane jeden u velbloudů, na kterých přijeli, kdežto druhý se plíží ke stádům, aby přelstil strážce, odpoutal několik zvířat, přihnal je ke svému kamarádu a ujel s nimi, než se na krádež přišlo. Podle všeho dostali se takoví dva lovci k táboru jeho náčelníka a odvedli zvířata, která se nyní před Sanamem popásala.

Nepokusí se, aby nám je vyrvali? Za dne sotva; za noci možná. Bylo by jim hanba, kdyby se vrátili s prázdnýma rukama.

Fahad přinesl před večerem zprávu, že prolezl celé okolí a nikde že nenašel nic podezřelého. Ovšem podotkl, že je možné, ba pravdě velice podobné, že některý z lovců leží někde na širokém hřbetu a že ho pozoroval.

„Bude hledět vypátrat, zda se dáme na západ nebo na východ. Ty, Saname, poženeš zvířata trhlinou k východu. Já vystoupím na její jižní stráň a budu se plížit po skálách; výstřelem tě upozorním, kdybych uviděl něco podezřelého.“

„Budiž Alláh pochválen, že nás vyprostil z tohoto pekla!“ zvolal Sanam, když se bez nehody octli na západním pomezí rozsáhlého, poněkud zvlněného kraje. Slunce již zmizelo a měsíc zářil na západní obloze.

Po několika hodinách dospěli na plochou výšinu, za ní projeli širokou dolinou, ze které vystoupili na výšinu podobnou prvé. Kousek za ní šeptal Fahad Sanamovi:

„Tady na mne počkáš. Sám vylezu na druhou vyšinu, lehnu si a budu pozorovat první. Jsou-li lovci velbloudů tvého náčelníka za námi, tak je zahlédnu.“

Dlouho čekal Sanam, než se jeho kamarád vrátil.

„Jsou za námi, ale mají pouze jediného velblouda, nejsou tudíž leda dva. Osamělý jezdec se nikdy nevydá na lov.“

„Není to posel obchodníka z Ely?“

„Sotva. A kdyby byl, snadno se ho zbavíme. Přelstíme ho, jako se vynasnažíme, abychom přelstili lovce.“

„Jaký máš plán?“

„Znám před námi tábořiště pro nás jako stvořené. Je to dolinka, trčí v ní několik balvanů a kousek od nich vyrostl hájek talbových stromů. Své velbloudice spoutáme mezi balvany. K poslednímu si lehneš na severu ty, na jihu já.“

„My že si lehneme? Myslil jsem, že jeden z nás počká na ty, kdo nás pronásledují.“

„Máš pravdu, ale já rovněž. Za severní a jižní balvan položíme pět šest větších kamenů. Prvý kámen na severu zamotáš do svého šátku na hlavu, ostatní pak opatrně přikryješ svým pláštěm. Já učiním totéž s jižními kameny.“

„Rozumím, kamaráde, již ti rozumím. Šátky a pláště upoutají naše pronásledovatele. Dají se oklamat, že spíme, a my na ně vyzrajeme. Jaký úkol přidělíš mně?“

„Který si vybereš.“

„Počkal bych si na velblouda. Odejdu od našeho tábořiště a budu pátrat, kdeže se zastaví ti, kdo za námi jedou. Přesvědčím-li se, že je to obchodníkův posel, přiběhnu k tobě, vrhneme se na něho a umlčíme ho. Jsou-li to lovci, které jsme připravili o kořist, jistě se zastaví, jakmile nás před sebou nezahlédnou; vždyť nás měsíc ozařuje od západu, mohou nás pozorovat lépe než my je. Jak jim zmizíme, budou se domnívat, že jsme se utábořili. Před východem slunce to činí každý jezdec; chlad bývá nejvyšší a dřímoty nejhlubší. Spoutají svého velblouda, jeden u něho zůstane a druhý se bude plížit k nám. O strážce velblouda se já postarám, ty pak zařídíš, co za nejlepší uznáš, s tím, kdo se pokusí vyrvat nám, co jsme vyrvali jemu.“

„Ale nezabiješ ho.“

„Proč bych to dělal. Rána rukovětí mé dýky do jeho spánku postačí. Než se vzpamatuje, bude svázán, a jak ucítí ostří mé dýky na svých prsou, ani nehlesne.“

„Podobně bych rád zatočil se strážcem velblouda. Snad se natáhne a usne.“

Denice nebyla na loket od východního obzoru, když Fahad šeptal spoutanému lovci:

„Ani slova, nechceš-li ztratit to, co je ti nejmilejší.“

Po chvíli se na západě ukázala temná skvrna. Vyklubal se z ní velbloud a dva pěšáci. Jeden byl Sanam a druhý neznámý lovec. Sanam vedl velblouda levicí za oprať, kdežto v pravici držel dýku a popoháněl lovce, který měl ruce na zádech svázány.

„Posaďte se, mladíci,“ vyzval Fahad lovce.

„Co s námi zamýšlíte?“

„Propustíme vás.“

„To nečiňte. Zasluhujeme smrt. Vyjeli jsme na lov. Vraceli jsme se s kořistí, vy jste nám ji vzali a nás ulovili. Naše tváře jsou počerněny, naše čest je zničena.“

„Cesty Alláhovy jsou nevyzpytatelné. Jednomu bere, druhému dává. Vám vzal kořist, ale ponechal vám život. My vás o něj nepřipravíme.“

„Neštěstí se na nás přilíplo a nezbavíme se ho po celý život, proto jej zhasněte.“

„Nezhasneme, co Alláh rozsvítil. Zítra vám dopřeje, co vám dnes odpírá. Proč byste naříkali?“

„Nikdo nás nezbaví černé hanby, která pokryla naše tváře.“

„Hanba je ztratit odvahu v neštěstí. Jste junáci, život máte před sebou. Proč byste nepřekonali dnešní nezdar a nepodnikli zítra s větší rozvahou, nač jste se chystali včera?“

„Naše ženy a dívky si nás budou dobírat. Shoříme studem.“

„Kdo jim poví o vašem nezdaru?“

„My sami, jestli se vrátíme bez svých zbraní a snad i bez svých šatů.“

„Vrátíte se ve svých šatech, se svými zbraněmi, na své velbloudici.“

„Div divoucí! Že byste nám vše ponechali?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mstitel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.