Vlastimil Vondruška

FIORELLA A DŮM ZTRACENÝCH DUŠÍ

Dobrodružství dcery dvorního alchymisty císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

Ilustrace © Martina Dzurová, 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7839-8  (epub)

ISBN 978-80-243-7840-4  (mobi)

Sofince a Damianovi

I.

Staroměstskou ulicí k Velkému rynku kráčel hlouček chlapců. I když byl slunečný den a nebe jako vymetené, měli na sobě krátké černé pláštíky s nařasenými límci a na hlavách barety, jaké nosívali žáci jezuitské koleje v Klementinu. Všichni byli rozesmátí a rozpustile pokřikovali na kolemjdoucí. Právě začínaly letní vakace, celé tři měsíce prázdnin. I městský biřic, který stál u nároží radnice, se dobromyslně usmíval, místo aby je napomenul.

„Tak se mějte, já se loučím,“ oznámil jim Martin, tělnatý chlapec s pihovatými tvářemi a věčně rozježenými tmavými vlasy. Chystal se odbočit k honosnému portálu radnice. Nedávno mu bylo čtrnáct let a mezi žáky byl nejmladší. Proto si z něj často utahovali.

„Nikam, zůstaneš s námi!“ napomenul ho přísně vysoký Francek. Ten byl naopak nejstarší. Nedávno oslavil dvacetiny, ale v koleji se žáci dělili do tříd nikoli podle věku, nýbrž na základě znalostí a složených zkoušek. Proto spolu studovali chlapci i skoro dospělí muži. Francek příliš pilný nebyl. Pocházel ze zemanského rodu a jeho rodiče byli zámožní. Hrdě o sobě tvrdil, že je urozený rytíř, a proto ho musí mladší spolužáci poslouchat.

Ostatní ho příliš rádi neměli, ale tolerovali ho, protože za ně tu a tam zaplatil. Martinovi občas koupil preclík a těm starším pivo. Proto ho přijali za hejtmana své třídy, jíž mezi sebou říkali cech žáků darebáků. Francek byl na své postavení náležitě pyšný.

„Chci se zastavit u otce v kanceláři,“ vysvětloval Martin. Jeho otec Cyprián byl už řadu let městským písařem a svého syna vedl k učenosti, což sice Martin chápal, ale rozhodně ho to nenaplňovalo pocitem štěstí.

„Nech ho jít,“ zastal se ho Mikuláš, syn jednoho ze staroměstských konšelů. „Však on nás dožene, viď? My se zatím zastavíme u pekaře.“

„U pekaře?“ zbystřil Martin. Byl zavalitý po matce, rád jedl a skoro pořád se usmíval. Jeho nejlepší přítel Lukáš ho často popichoval tvrzením, že se nesměje, jen když nejí nebo na jídlo nemyslí. A protože jí nebo myslí na jídlo skoro pořád, neměl dosud možnost zjistit, jak vypadá zamračený.

„Zastavíme se pro pár preclíků,“ pokračoval s vážným výrazem Mikuláš.

„No, možná bych mohl za otcem zajít později,“ zaváhal Martin.

Celý hlouček vybuchl v hlasitý smích. Teprve teď Martinovi došlo, že si z něj utahují a dobromyslně mávl rukou, že jim to nemá za zlé. Odbočil k radnici a Francek za ním křikl, že by si měl pospíšit a pak je dohnat, protože jdou vykokrhávat poběhlice.

To byl dávný žákovský zvyk, kterým začínali své vakace. Kdysi obcházeli před svatým Janem Křtitelem se svým kantorem domy a on káral mladé dívky, aby nehřešily. Žáci přitom zpívávali zbožné písně. To bylo ještě před válkami s kališníky. Jenže pak husité učené mistry vyhnali a obchůzek se ujali sami žáci. Místo zbožného zpěvu začali recitovat posměšné verše před domy dívek, o nichž se vědělo, že se nechovají zrovna ctnostně. A těch byla na Starém Městě pražském většina, alespoň podle mínění otců jezuitů.

Své vystoupení žáci vždy začínali a končili hlasitým kokrháním. Protože však mnohé dívky nechtěly, aby jim rozpustilí mládenci dělávali na ulicích ostudu, čekaly na ně u vrat a dávaly jim drobné dárky, obvykle buchtu nebo stříbrňák. Pak ke kokrhání nedošlo a hlouček rozesmátých žáků pokračoval dál. Byly ovšem i holky, které si to nemínily nechat líbit. Počkaly, až rozpustilí vakanti začnou před jejich domem své posměšné žertování, z oken na ně dělaly výhrůžná gesta, spílaly jim, a když žáci skončili, vychrstly na ně vědro vody. Pak ale i ony seběhly dolů a nějaké odškodné jim daly. Byla z toho vždycky spousta smíchu. Když žáci obešli město, celí zmáčení se usadili v některém z šenků poblíž rynku, aby uschli a propili to, co při obchůzce dostali. Martin pro podobnou zábavu příliš nehoroval. Proto neurčitě slíbil, že je později najde, a pospíchal k radnici.

U vrat zahlédl sklepnici z šenku od Zlatých šišek Lucii. Černovlasá dívka byla stará jako on a na sobě měla nemožně výstřední suknici. Dříve si z ní Martin kvůli šatům tropíval žerty, ale od té doby, co se stala členkou jejich Bratrstva křišťálu, ji nechával na pokoji. Věděl, že dívka, jako je Lucie, je ochotná vtipkovat o čemkoli, jen ne o tom, jak vypadá. Byla totiž přesvědčená, že je velice půvabná. A byla to celkem pravda, Martinovi se rozhodně líbila.

„Tahle holka, to je ten tvůj otec? Proto jsi od nás tak rychle utekl?“ pokřikovali na něj rozpustile spolužáci, když si jí všimli. Dělal, že je neslyší, i když věděl, že zadat si před ostatními s holkou není pro žáka jezuitské koleje důstojné. A že by mu to mnohokrát připomněli, kdyby ovšem před nimi nebyly vakace. Během nich se všechny staré hříšky zapomněly.

Ani tak by si však z jejich popichování těžkou hlavu nedělal. Názor na dívky změnil od té doby, co se seznámil s Fiorellou, dcerou císařova alchymisty. Došlo k tomu vlastně omylem, protože zpočátku netušil, že je holka. Převlékala se za chlapce a tvrdila, že se jmenuje Rafael a je bratrem oné Fiorelly. Když pak na to se svým přítelem Lukášem přišli, bylo pozdě. To už patřila do party a zdatně jim pomáhala bojovat proti jejich věčným rivalům, partě kluků z Caletné. Navíc zachránila před šibenicí Martinova otce, kterého na radnici křivě obvinili z krádeže peněz. Právě proto tehdy založili oni tři své Bratrstvo křišťálu.

Zásluhu na jeho laskavějším vztahu k holkám měla ovšem i sama Lucie. Při jednom vyšetřování zjistil, že navzdory nakrucování a chichotání není vůbec hloupá. Právě tehdy ji přijali do Bratrstva jako čtvrtého člena. Byla sirotek, takže to v životě rozhodně neměla jednoduché. Sloužila u strýce Křišťana v šenku jako sklepnice, ale brala život takový, jaký je. Martin se rozhodl, že bude jejím rytířem a bude ji chránit. Stejně jako byl jeho nerozlučný druh Lukáš rytířem alchymistovy dcery Fiorelly. Lucie byla první dívka, kterou v životě políbil, ale pak se svědomitě vyzpovídal z hříchu v kostele.

Martin bydlel v nevelkém domě nedaleko rynku. Kožná ulička byla spíše spojovacím průchodem s několika staveními a žilo v ní jen několik rodin. Starší chlapci tam byli jen dva, on a Lukáš. Tím třetím, kdo vlastně bratrstvo založil, byl alchymistický učeň Rafael, za něhož se Fiorella převlékala. Před rokem se spolu s otcem Giovannim da Ponte přistěhovala do nejhonosnějšího domu, jemuž se říkalo U Bradýře. V časech císaře Rudolfa II. měli alchymisti přáno a byli zámožní.

Holka však v alchymistické dílně pomáhat nemohla, a tak otec kdysi vymyslel, že se dcera bude vydávat za svého bratra a bude mu dělat učedníka. Protože uměla neuvěřitelně zacházet s různými substancemi, jako by ovládala kouzla, stala se právě ona hlavou Bratrstva křišťálu.

Jakýmsi dílem náhody, a také díky tomu, že strýc Martinova jediného skutečného přítele Lukáše byl staroměstským rychtářem, dostali se k vyšetřování zločinů. Vždycky to byly zapeklité případy, kdy jim šlo doslova o krky, ale nakonec to byli oni, kdo zločince usvědčil. Při posledním vyšetřování jim pomáhala Lucie, i když nebyla z jejich ulice. Pracovala však hned za rohem v šenku. Stala se členem Bratrstva křišťálu a nesmírně si toho považovala, dokonce víc než pochvaly, kterou jim za pomoc při pátrání vyslovil stárnoucí a někdy trochu vrtkavý císař Rudolf.

„Co máš?“ zeptal se Lucie. Okamžitě si všiml, že se tváří vážně.

„Já vím, že mé rodině Bratrstvo už jednou pomohlo,“ začala nejistě. „Jenže já mám příbuzných hrozně moc. Vůbec nechápu, jak je možné, že má někdo z nich pořád nějaký průšvih. Stejně jako já.

Holt jsem po nich. Začínají vakace, a tak mě napadlo, jestli bys jim nepomohl.“

„Koho zabili?“ vyhrkl Martin skoro potěšeně. Vyšetřování zločinů považoval za své druhé řemeslo. I to měla na svědomí Fiorella, ale trochu taky právě Lucie.

„Nikoho nezabili,“ zakroutila pobaveně hlavou. „Nemusíme pronásledovat pořád jen násilníky, mordýře a lupiče, ne?“

„Tak o co jde?“ povzdechl si otráveně. Když se na něj obrátila s žádostí o pomoc, cítil se polichocený důvěrou. Jenže teď pochopil, že půjde o nějakou hloupost a nedokázal skrýt zklamání.

Lucie zvážněla a v jejích tmavých očích nesvítily jako jindy uličnické jiskřičky. Vypadala ostražitě. Nenápadně se rozhlédla a ztišila hlas: „Víš, Martine, ono jde o něco, co je nad můj rozum. Nebudeme zřejmě pronásledovat zločince z masa a kostí, ale duchy!“

„Brrr!“

„Ty se jich přece nebojíš!“ dodala rychle, když si všimla, že zaváhal. Ona sama na nadpřirozené síly příliš nevěřila, ale pravda byla, že vůbec nerozuměla tomu, co se stalo včera její sestřenici. To neměla ráda a spíše než strach cítila zlost.

Martin býval pověrčivý a jako dítě se nebál ničeho tolik jako ďábla. To ovšem Lucie netušila, protože nechodila do školy v Klementinské koleji.

Jezuité svým žákům neustále připomínali hanebnosti pekel a protestantů. V jejich pojetí byly skutky obou stejně ohavné. Martin pocházel z počestné katolické rodiny.

Martinův strach z mocností pekelných nahlodala až Fiorella. Ta si z nadpřirozených sil většinou utahovala, neboť alchymie byla vědou o hmotě, a protivila se tak středověkým pověrám. Tak to alespoň vysvětlovala. Navíc ve dvou případech, které Bratrstvo křišťálu vyšetřovalo, šlo na první pohled o kouzla, upíry a ďábla, a nakonec se ze všeho vyklubalo jen několik pomatených a zlých lidí.

„Nebojím,“ potvrdil Martin černovlasé sklepnici odhodlaně. „Abys to ale nemusela vykládat dvakrát, co kdybych přivedl ostatní? Sejdeme se v naší skrýši ve františkánské zahradě a tam nám všechno povíš.“

„Právě proto, že začínají vakace a ty nebudeš mít co dělat, myslela jsem, že bychom na to mohli stačit jen sami dva,“ řekla Lucie a svůdně se na něj usmála. To uměla a Martin chápal, že to je součást jejího řemesla. Přesto ho to potěšilo. V její společnosti mu bývalo dobře a navzdory nemožné suknici to Lucii slušelo.

„Ono nám stejně nic jiného nezbývá,“ pokračovala věcně. „Lukáš je doma, otec dodělává nějaké přilbice a prý to spěchá. Řekl mi, že se dneska z dílny nejspíše neuvolní. Fiorella je zase s otcem v laboratoři na Pražském hradě. Připravují pro císaře ohňostroj. Jak vidíš, je to na tobě.“

„A samozřejmě to spěchá.“

„Co říkává Fiorella? Po každé stopě musíš jít při vyšetřování, dokud je žhavá. Třeba je to nakonec jenom hloupost a já bych si udělala ostudu, pokud bych tím obtěžovala celé naše Bratrstvo. Uděláš to pro mě?“

Když to říkala, uchopila ho za ruku a trochu popletený Martin vyhrkl, že pro ni samozřejmě udělá všechno. Pak zrudl, ruku vytrhl z jejího sevření a zabručel, ať tu chvíli počká, že si jen koupí preclík, protože dnes zřejmě přijde o oběd.

Lucie přikývla a s lehkým úsměvem sledovala, jak jeho záda mizí v temném mázhauzu pekařského krámu. Věděla, že dosáhla svého, ale současně měla na sebe trochu zlost, protože se zase chovala jako sklepnice. Přitom si mnohokrát umínila, že bude s Martinem a s Lukášem jednat důstojně a bude je přesvědčovat nikoli lacinými úsměvy, ale argumenty, stejně jako to dělávala Fiorella. Na okamžik pocítila lehounký záchvěv žárlivosti, ale hned ho zahnala. Fiorella jí tolik pomohla a nebýt jí, neměla by tak skvělé přátele.

„Lucie, Lucie, ty se dneska zase chováš!“ napomenula sama sebe. Omlouvala to však hrůzou, kterou ráno zažila.

Dílna alchymisty Giovanniho da Ponte se nacházela skoro až na konci Zlaté uličky. Tak se říkalo řadě nízkých domků přilepených k hradbě Pražského hradu. Do uličky se vstupovalo zašlou brankou, která sice neměla jméno, ale říkalo se jí Brána tajemství. Tu hlídali dva strážní v pestrém oblečení lancknechtů, protože to byl jediný přístup do téhle tajemstvím obestřené části císařského dvora. Od vyšetřování zločinu, v němž hráli roli zabití netopýři, se domky alchymistů strážily.

Fiorella stála u stolu, na němž hořel kahan, a v ruce držela křivuli s fialovou tinkturou. Přidala několik bílých krystalů a mrzutě, bez zájmu tekutinu protřepala. Krystaly se rozpustily a tinktura se zabarvila do ruda jako krev. Pak křivuli vrátila na stůl a složila ruce na prsou.

V laboratoři byla oblečená jako chlapec. Měla tmavé, do ofiny střižené vlasy, kulatou tvář a velké černé oči. Ty zdědila po své italské matce. Jenže ta před mnoha lety zemřela a od té doby žila jen s otcem. Měla se starat o domácnost, ale to ji nikdy příliš nebavilo, na rozdíl od alchymie. Proto doma jako hospodyně vypomáhala Martinova matka.

Pokud Fiorella vystupovala jako chlapec, nosívala kožené nohavice a bílou lněnou košili s malým krajkovým límcem, jak vyžadovala móda císařského dvora. Přes ramena měla přehozený krátký pláštík s ozdobnou sponou, u pasu dýku a na hlavě baret s tmavým perem. Za pár týdnů měla oslavit patnácté narozeniny, ale protože byla velice štíhlá, vypadala mladší a nikdo by nehádal, že tenhle Rafael je ve skutečnosti Fiorella.

„Stalo se něco?“ zeptal se jí starostlivě otec. Nebyl zvyklý, aby se dcera tvářila v laboratoři tak otráveně. Kdyby stála v kuchyni u pánve, chápal by to, ale tady to rozhodně obvyklé nebylo.

„Vůbec nic,“ procedila mezi zuby, jako by ji všechno obtěžovalo. Tohle Giovanni da Ponte nesnášel, a protože nestačila uhnout, dostala pohlavek. Ne silný, přesto jí baret spadl z hlavy, jak sebou prudce trhla. Nepamatovala se, kdy jí dal otec pohlavek naposledy.

Zvedla baret a nasadila si ho na hlavu. Chvíli trucovala, ale pak sama začala: „Všechno mě tu štve. Paracelsus odešel z Prahy před čtvrt rokem a minulý týden i Raimund. Skvělí alchymisti a dobří přátelé odcházejí. Ti noví, které císař Rudolf pozval, jsou na nic. Ráno mne jeden dokonce poplácal po zádech a pošeptal, že se mu moc líbím.“

„On poznal, že jsi holka?“

„Ne. Ten pitomec má asi rád chlapce. Jakub z Regenu si říká. Neměl bys to povědět císaři?“

„K čemu by to bylo? On nás neplatí proto, abychom se chovali jako andělé, ale abychom přišli na to, jak se dají transmutovat kovy. Nebo jak se dá vyrobit kámen mudrců.“

„Tak proč my musíme dělat pořád ty hloupé ohňostroje?“ vybuchla. „Proč taky nevyrábíme zlato?“

„A ty víš, jak se to dělá?“ zeptal se přísně a zvedl prst. To bylo mnohem důraznější varování než pohlavek. „Pamatuj si, alchymie není kejklířství. Je to věda, která vyžaduje poctivost a trpělivost. Ano, děláme pro císaře jednoduché kejkle, abychom ho pobavili. Za to nás platí, a ne špatně. Ale nepodvádíme ho jako jiní alchymisti. Neslibujeme to, čím si nejsme jistí. Nabízíme pouze takové umění, které doopravdy známe. Díky tomu můžeme ve volném čase zkoumat tajemství hmoty. Bude-li si to Bůh přát, třeba objevíme tajemství transmutace. Teprve pak mu ho nabídnu. Budeš-li se však tvářit jako kyselé zelí, neobjevíme nikdy nic. Protože štěstí přeje jen těm, kteří se usmívají a mají dobré srdce.“

„Ale já ho přece dobré mám,“ protestovala rozmrzele. Trochu se teď za zbytečné fňukání styděla, proto ukázala na křivuli s tekutinou barvy krve a zeptala se, co má udělat teď.

„Nejdříve dokončíme náš hovor. Já vím, proč jsi tak protivná,“ pokračoval otec a nedokázal skrýt shovívavost. To zase nesnášela Fiorella, ale copak mu ona mohla dát pohlavek?

„Nudíš se. Už měsíc nemělo vaše Bratrstvo křišťálu žádný pořádný případ. A Lukáš na tebe nemá čas, protože se připravuje na tovaryšskou zkoušku. Neodporuj! Své touhy a zlost musíš nechat vždy před prahem dílny. To je dávný zákon našeho řemesla, a ty to moc dobře víš. Alchymie je krásná proto, že o výsledku nerozhodují city, ale rozum.“

„Vím to. Omlouvám se!“ „Není proč, jsi ještě mladá. Tu tinkturu vylij na podlahu a pak k ní přidej tohle!“

Udělala to. Vzápětí se místnost zahalila mlžným oparem, který páchl sírou. Na všechny strany se začaly rozletovat vějíře zlatavých jisker. Když se opar rozptýlil, na podlaze zůstala tmavá loužička hnědé páchnoucí kaše.

„To neznám,“ přiznala zaujatě. „Jak jsi to udělal?“

„Ale nijak,“ opáčil ležérním hlasem, jakým před chvílí mluvila ona. Fiorella se zasmála a sepjala ruce, jako by úpěnlivě prosila. Experiment ji opravdu zajímal.

„Chceš to vědět, i když to jsou jen kejkle pro pobavení?“ pokáral ji otec, protože jí ještě úplně neodpustil. Pak však poctivě popsal, jaké substance a v jakém poměru musí smíchat. Ale varoval ji, aby na tu černou kaši nesahala rukou, protože by se jí přilepila na kůži a pak by měla nejméně den silné svědění. Nabral ji na dřevěnou lopatu a vyhodil do staré díže, v níž končily všechny zbytky experimentů.

V laboratoři zase zavládla příjemná nálada. Oba měli spoustu práce, protože ohňostroj pro císaře se měl konat po slavnostní hostině zítra večer na nádvoří. Giovanni da Ponte byl v tomto řemesle v křesťanském světě jedním z nejlepších, a kdyby chtěl, přijal by ho do svých služeb ochotně kterýkoli panovník. Jenže v životě se stěhoval už tolikrát, že se rozhodl dát své dceři konečně pocit domova. A protože se v Českém království narodil a jeho rodné jméno bylo Jan z Mostu, bylo logické, že pro ni vybral Prahu.

II.

„Ještě pár kroků a budeme tam,“ poháněla Lucie Martina. Slunce připalovalo a on se v slavnostním oděvu žáka jezuitské koleje zoufale potil. Nakonec si baret i plášť sundal, sbalil do uzlíku a nesl v ruce. Od radnice zamířili uzounkým průchodem za Týnem ke kostelu svatého Jakuba. Caletnou by to bylo sice kratší, a i když momentálně s tamními kluky žádný spor neměli, raději se téhle ulici vyhnuli.

Ulice byly plné lidí, a proto šli mlčky, nechtěli, aby dospělí něco zaslechli. Prošli kolem konventu minoritů u Svatého Jakuba a zahnuli do Templové uličky. Tahle ulice měla na jedné straně starobylé podloubí, ale na protilehlé ho domy postrádaly. Kdysi prý vyhořely a majitelé je obnovili bez zaklenutého průchodu před vraty. Bylo to levnější, a navíc mohli protáhnout přízemí svých obydlí směrem do ulice.

Ukryli se za sloupem v podloubí a Lucie ukázala na protější dům s trochu zchátralým průčelím a celkem zbytečně dodala, že o tenhle jde. Jmenuje se U Bezhlavého kohouta.

Dům měl dvě patra, vysoký starobylý štít, jaký se stavěl kdysi ještě před husitskými válkami, ale okna byla už moderní, obdélníková v duchu vlašské módy. Byla zasklená, jako všechna kolem, nazelenalými skleněnými kolečky vsazenými do olova. Jen levé okno, poslední v prvním patře, bylo rozbité.

„Tady bydlí s otcem moje sestřenice. Jmenuje se Apolenka a je úplně pitomá,“ vykládala Lucie. „To neříkám proto, že je holka a žárlila bych na ni, i když je fakt hezká. Ale ona pitomá prostě je. Její otec Hanuš tenhle dům koupil a minulý týden se sem s kuchařkou přistěhovali z Kolína. On je strašně bohatý, víš? Chce žít v Praze. Ale abych nemluvila zbytečně. Předevčírem ráno za mnou Apolenka přilétla do šenku, oči na vrch hlavy, že se v noci po její jizbě potulovali démoni. No, zasmála jsem se. Jenže ona prosila, abych s ní strávila dnešní noc, že se přesvědčím sama. Tak jsem s ní včera večer zůstala, a představ si, ti démoni se tam objevili zase!“

Martin se nepatrně zachvěl a rychle se pokřižoval. Ráno, když jim rektor koleje oznamoval začátek vakací, výslovně je upozorňoval, aby byli opatrní, protože podle všech známek bude ďábel během léta usilovat mnohem více než jindy o duše poctivých věřících. A protestanti mu v tom ještě pomáhají, až je Bůh zatratí. Proto musí mít oči otevřené a vystříhat se všech svodů. Když o jeho slovech přemýšlel, trochu se uklidnil, protože rektor mluvil o ďáblovi, ale démoni, to je přece něco jiného.

„Tys je opravdu viděla, Lucie?“ zeptal se, spíše aby řeč nestála a nevypadalo to, že se bojí.

„Na mou hříšnou duši, viděla!“

„Jak vypadali?“

„No, to se dá těžko popsat. Byli dva, hrozně velcí, hlavy měli skoro až u stropu. Ale jako by neměli těla, byli skoro průhlední. Kolem nich se vznášela mlha. To se musí vidět. A oči jim krvavě svítily.“

„To se prostě jen tak z ničeho nic vynořili a pak zase zmizeli?“

„Přesně tak. My měly dveře na závoru. A jak jsem pak zjistila, tou závorou nikdo ani nehnul. Museli projít zdí či co. Prostě najednou tam stáli a hrozili nám. Apolena začala brečet a objala mě. Já měla taky strach, to přiznám. Přesto jsem na ně křikla, co chtějí. Jeden se příšerně zasmál, druhý zvedl stoličku a prohodil ji oknem. Pak zmizeli.“

„Takže to rozbité okno v prvním patře, to je ta ložnice,“ konstatoval Martin. „Říkáš, že jen hrozili? To opravdu nevypadá na ďábla.“

„A kdo o něm mluví?“ zamračila se Lucie. „Pamatuješ, co všechno způsobil ten pomatený inkvizitor, když jsme vyšetřovali onehdy na hřbitově? Něco takové jako slovo ďábel ať už neslyším! Bála jsem se a bojím se, to přiznávám, ale inkvizitora se bojím rozhodně víc než démonů! Démon tě může ohrozit jen v noci, ale inkvizitor kdykoli, rozumíš? O tom, co se děje, před dospělými ani slovo, protože kdoví, jak by to celé dopadlo, pokud by se do toho chtěli vložit oni!“

„Co se rozčiluješ, copak to neříkám?“ rozmrzele zarazil Martin její lamentace. Už několikrát si všiml, že když se Lucie bojí nebo je nejistá, mluví a mluví a není k zastavení. Když o svém postřehu řekl Lukášovi, jeho přítel dobromyslně podotkl, že tohle je pro většinu žen typické. S výjimkou Fiorelly, samozřejmě, protože ta je kluk. K tomu se Martin odmítl vyjádřit, neboť on sám měl pocit, že i Fiorella mluví někdy zbytečně moc, zvláště pokud si z něj utahuje.

„Apolenka taky slíbila, že o tom neřekne živé duši,“ pokračovala Lucie. „Vysvětlila jsem jí, že by ji rychtář postavil na pranýř, pokud by se dozvěděl, že zahlédla démony.“

„A ona tomu věří?“

„Vždyť říkám, že je pitomá,“ konstatovala Lucie. „Ovšem ti démoni tam opravdu byli. Já pitomá nejsem. Co uděláme?“

„Co já vím?“ rozhodil Martin nešťastně rukama. Vzápětí si uvědomil svou chybu, ale to už ho Lucie častovala výčitkami.

„A dost!“ křikl na ni přísně. Ale protože toho nenechala, dal jí herdu do zad. Takovými ho občas častoval Lukáš, i když on to bytostně nesnášel. Jinak to však v tuhle chvíli nešlo. Teprve teď Lucie zmlkla.

„Holka, já přece neřekl, že na to spolu nepřijdeme! Jen jsem chtěl říci, že toho víme zatím málo, abychom mohli dělat soudy. Co říká Fiorella? Že nejdříve musíš zjistit fakta. Takže se dáme do práce.“

„Ty se dáš do práce,“ upozornila Lucie a důvěrně ho uchopila za ruku. Na herdu do zad jako by zapomněla. Zadívala se mu do očí, až se Martinovi skoro zatočila hlava. Věděl, že tohle dělává vždycky, když něco chce. A i když mu to většinou přinášelo potíže, téměř pokaždé jí vyhověl.

„Víš, Martínku, já se musím vrátit do šenku. Strýc je tam sám a máme plno. Už takhle jsem se zdržela. Takže do práce se dáš zatím ty sám. Odpoledne se zastav a řekneš mi, cos zjistil.“

„No jo, ale...“

„Teď se ti bude věnovat Apolenka. Čeká ve své jizbě a ukáže ti ji, abys pochopil, že noční přízraky nemohou být z tohoto světa. A nezapomeň, je hezká, ale pitomá! A ty jsi můj rytíř, tak mi neudělej ostudu!“

Apolenka byla jen o něco mladší než Lucie, měla pěkné tvářičky, velké modré oči a světlé vlnité vlasy, podobné paruce, kterou nosila Fiorella, když chtěla být holkou. Martin měl téměř chuť za ně zatahat, zda jsou opravdu její. Na sobě měla modrou suknici a vyšívaný živůtek, který by se hodil spíše k usedlé měšťance. Seděla v křesle u rozbitého okna a vyšívala.

Když Martin vstoupil, práci odložila, vstala a šla mu vstříc. Zvědavě si ho prohlížela, pak se usmála a řekla: „Tak to jsi ty? Představovala jsem si tě jinak.“

„Jak?“ naježil se. V jejím hlase postřehl náznak zklamání.

„Posaď se,“ ukázala na stoličku. Sama se uvelebila v křesle. Bylo v její jizbě jediné. Omluvně začala: „Nevykládej si to prosím špatně, ale já se bojím. Když se to stalo, běžela jsem za Lucií, pochop, nikoho jiného tady ve městě neznám. Neměla jsem na vybranou. Neříkám, je to moc hezká holka, ale prosím, tohle si nech pro sebe! Jistě jsi postřehl, že není vzdělaná, já chodila do škol, ona ne. A pracuje jen v šenku. Proto není nejchytřejší. Ale o tobě vykládala celé legendy. Asi se jí líbíš.“

„To sem snad nepatří,“ ošil se Martin a cítil, že rudne studem. Tahle holka před ním byla všechno jen ne pitomá. Byla určitě rozmazlovaná, nebylo divu, jediné dítě bohatého kupce. Měla školy, proto se dívala na své okolí trochu povýšeně, a zřejmě byla zvyklá říkat, co si myslí. Přesto se mu zdála nejistá. Rozmrzele se optal, proč se tedy na svou sestřenici vůbec obracela, když je to jen služebná v šenku.

„Proboha, tohle jí neříkej!“ vyhrkla a nepatrně stáhla obočí. Zjevně se zlobila, ale i tak jí to slušelo. „Řekla jsem ti přece, že nikoho jiného v Praze neznám. Přistěhovali jsme se před týdnem. A já byla mrtvá hrůzou. Víš, každý člověk se něčeho bojí. Spousta mých kamarádek doma v Kolíně se bála tmy. Ječely, když viděly pavouka, můru nebo myš, ale já ne. Bojím se jen jedné věci, nadpřirozených sil. Vím, že to je hloupost, ale nemohu si pomoci. Proto jsem Lucii prosila o někoho, kdo mi pomůže. Říkala, že jsi něco mezi rytířem a exorcistou. To si vymýšlela, viď?“

Martin chtěl odseknout, že nejspíše ano, hodlal vstát a odejít, protože se mu její sebevědomé vystupování vůbec nelíbilo. Jenže došlo mu, že Lucii cosi slíbil, a to hodlal splnit. Navíc Bratrstvo křišťálu pomáhalo všem, kteří byli v nebezpečí a požádali o pomoc. I kdyby to byla rozmazlená holka.

S přemáháním proto zabručel: „Chodím do jezuitské koleje, takže nejsem úplný hlupák!“ Překvapeně se na něj podívala, pak se srdečně rozesmála a omluvně špitla. „Jsem to ale husa!“ Martin na okamžik zaváhal a pak dobromyslně přisvědčil: „To teda jsi!“

Apolenka překvapeně polkla, protože něco takového nečekala, v očích se jí mihla zlost, ale jen pokrčila rameny. Uměla si spočítat, že ona potřebuje jeho, ne on ji. Ne nadarmo byla dcerou úspěšného kupce.

„Takže představování máme za sebou. Na tuhle část našeho rozhovoru asi zapomeneme, viď?“ navrhl Martin. Když už musel s touhle holkou být, nemínil si to znepříjemňovat hádkami. Apolenka se sice snažila chovat pokorně, ale moc jí to nešlo. Martin tušil, že s ní budou potíže. Nedokázal si však odpustit jízlivé pokračování: „Měli bychom se raději dát do práce. Lucie mi sice něco prozradila, ale to víš, to je jen holka z šenku, nemá tvé vzdělání. Co se tedy přesně stalo?“

Apolenka se neurazila, v očích se jí objevily slzy. „Nebuď na mě zlý, prosím! Já jsem už takhle dost zoufalá. Mám teď jen tebe, protože otci jsem o tom neřekla ani slovo.“ „Proč?“ „Dlouhá historie.“ „Mám čas. Může být důležitá.“ Apolenka na něj vrhla úkosem rychlý pohled, na okamžik zaváhala, pak zvážněla a ztišila hlas: „Pokud je někdo na menším městě bohatý, ostatní mu závidí, to je ti snad jasné? V Kolíně se před čtyřmi lety stalo, že se otec pohádal s naším sousedem. Byl to řezník, neuvěřitelný hrubián. Otec ho proklel a týden poté se ten řezník utopil v Labi. Jeho manželka prohlásila, že to je otcova vina a podala na něj žalobu ke konzistoři.“

„Ke konzistoři?“ vykřikl zděšeně Martin a pokřižoval se. „Vy jste protestanti?“

„Je to tak důležité?“

„Je!“

„Lucie je taky křtěná kalichem. Náš rod se od nepaměti přidržoval Husovy víry.“

Nastalo ticho. Tohle Martin nevěděl. V Bratrstvu křišťálu se o své víře nebavili. Jednou, když na to přivedl řeč, opáčila Fiorella přísně, že spravedlnost je jen jedna, pro katolíky, stejně jako protestanty. A pak se mu vybavilo ještě něco. Jeho rodina byla horlivými katolíky, ale jednou kdosi otci vyčetl, že zradil víru svých rodičů. Když se ho na to později zeptal, dostal pohlavek. Z toho usoudil, že to bude pravda. Svého dědečka si sice nepamatoval, ale tahle poznámka znamenala, že musel být protestant.

„Ale co, není to jedno?“ prohlásil velkoryse. „Spravedlnost je jen jedna, pro katolíky i protestanty.“

Apolenka si zjevně oddechla. Obdařila ho dalším ze svých rozkošných úsměvů a pokračovala: „Tak kde jsem to skončila? Jo, ta pitomá řeznice mého otce žalovala, že manžela očaroval a kouzly zabil. Ve skutečnosti se řezník utopil, protože se ožral. Můj otec je bohatý a mnoho sousedů mu potíže přálo. Přijel takový hubený kazatel až z Moravy a otce vyslýchal. Mne odvedl na faru, byla jsem tam zavřená tři dny. Ukazoval mi obrázky démonů, vyprávěl hrozné historky a na noc zavíral do sklepa. Chtěl, abych dosvědčila, že jsem viděla otce vyvolávat některého z těch démonů. Odmítla jsem to, nakonec mi nařezal, že jsem prolhaná, a poslal domů. Od té doby se bojím a nedokážu ten strach ovládnout.“

Apolenka popotáhla a v očích se jí zaleskly slzy. Rukou si je rychle setřela a rázně pokračovala: „Tehdy vydala konzistoř dobrozdání, že můj otec za nic nemůže. Jenže před několika měsíci se v Kolíně stal presbyterem synovec toho mrtvého řezníka a od té doby nás pronásleduje. Když hrozilo, že začnou otce znovu vyšetřovat, rozhodl se Kolín opustit, dokud je čas. Odstěhovali jsme se do Prahy. Sem prsty toho zlého kněze nedosáhnou. A teď tohle. Už chápeš, proč se nemohu obrátit na úřady?“

„Neměla bys to přece jen povědět otci?“

„Ne! Ale jedna věc je mi divná. Když jsme se tu zařizovali, unikl mu povzdech, že kdybychom tolik nespěchali, vybral by určitě lepší dům. Mně se zdá dobrý, je pohodlný, velký, má slušný dvůr. Žiju sama s otcem a máme jen kuchařku a podomka. Bohatě nám všem stačí a ještě místo zbývá. Zeptala jsem se, co tím myslí, ale zamluvil to. Hned mi bylo jasné, že s tímhle domem není všechno v pořádku. A měla jsem pravdu! O dvě noci později se objevily ty příšery!“

Martin přikývl, že je mu to jasné. Chtěl podotknout, že nejsou neobvyklé prokleté domy, v nichž se zjevují duše křesťanů, kteří tam kdysi zemřeli násilnou smrtí nebo se něčeho dopustili. Ale na poslední chvíli si to rozmyslel.

„Však my to už spolu nějak spravíme,“ pronesl optimisticky.

„Jsi hodný,“ zaradovala se a pokusila se ho pohladit po tváři. Ucukl. Pokrčila rameny, že ona to nemyslela zle. Martinovi došlo, že přesně tohle měla Lucie na mysli, když o ní řekla, že je pitomá. I vzdělaná a citlivá holka mohla udělat něco, co se nehodilo. Přitom jí muselo být jasné, že se Martin a Lucie přátelí. A pokud měl někdo právo Martina pohladit, byla to sklepnice od Zlatých šišek, ne tahle holka.

„Tak se dáme do práce,“ řekl o něco hlasitěji, než původně chtěl. Ale podařilo se mu zakrýt rozpačitost. „Kde přesně se ti démoni v noci objevili?“

„Uviděla jsem je z postele, byli přímo přede mnou, takže někde v rohu vpravo od dveří. Ale hned pak jsem zavřela oči a třásla se strachy. Co dělali potom, to netuším.“

„To nebylo chytré. Co kdyby po tobě skočili?“

„Chtěla bych v takové situaci vidět tebe,“ ušklíbla se. „Náhodou nosím na krku křížek. Popadla jsem ho do ruky a zvedla před sebe. To je nejlepší ochrana.“

„To rozhodně ano. Pokud je ovšem řádně vysvěcený.“

„Co je to řádně? Myslíš v katolickém kostele?“

„Kde jinde?“

„A co když jsou ti démoni protestanti?“ zeptala se zvědavě. Neprovokovala, ani nebyla ironická. Byl to prostě nápad a ona ho předložila k úvaze. Martin odpověď neznal. Nikdy ho nic podobného nenapadlo. Démony z katolického světa určitě zaháněl křížek svěcený v duchu jeho víry. Co když však byli i démoni opravdu ze světa protestantského?

„To není tak hloupé, jak si myslíš,“ začala se sama bránit. „Jeden český velmož nedávno napsal cestopis, v němž líčí cestu k tureckému sultánovi. A píše, že existují i mohamedánští démoni. Tak proč by nebyli protestantští?“

„Jistě, proč ne?“ souhlasil rozpačitě. V duchu měl na sebe ještě větší vztek, do čeho se to zamotal. Nestačí, že tahle holka je protestant, ale i démoni?

„Nemá cenu říkat si neověřené hypotézy!“ změnil rychle téma a úkosem se na ni podíval, zda mu rozumí. Kdysi musel Lucii vysvětlit, že hypotéza je předpoklad nebo domněnka, protože to slovo neznala, ale Apolenka mu rozuměla. Chodila přece do latinské školy.

„Začneme pátrat, musíme shromáždit fakta! Já zajdu na radnici a pokusím se zjistit něco o tomhle domě. A ty ho prohledej od sklepa až na půdu. Třeba najdeš něco neobvyklého nebo podezřelého!“

III.

Lucie pleskla přes ruku ševce, který byl příliš dotěrný, a otráveně se zeptala, zda si dá ještě jeden džbánek. Ani nečekala na odpověď a pospíchala mezi stoly k sudům. Byl horký letní den, dusný vzduch a všichni zpocení a žízniví. Takové dny měli šenkýři rádi, protože prodali hodně piva, ale sklepnice je nenáviděly, protože večer necítily nohy.

Strýc jí podal několik plných džbánků, a už se s nimi hnala zpět ke stolům, odkud hosté natahovali ruce a povykovali, aby nezapomněla taky na ně. Ani se pořádně nedívala, kdo chce a nechce, a džbánky stavěla na stoly tam, kde bylo zrovna místo. Najednou narazila do někoho v uličce. Zaklela, v tomto ohledu měla slovník, nad nímž uznale pokyvovali hlavou všichni hosté jejich šenku.

„To mě pěkně vítáš,“ pobaveně zarazil příval jejích kleteb Lukáš. Byl to urostlý mládenec, z jehož trochu hranatého obličeje se na ni dívaly přátelské oči. Na bradě mu rašily první vousy, dlouhé světlé vlasy měl nakadeřené podle dobové módy, ale ještě vlhké. Na sobě měl prostou plátěnou košili a soukenné nohavice. U pasu mu visela krátká dýka. V Bratrstvu křišťálu byl nejstarší.

„Ty nejsi v dílně?“ podivila se Lucie a rukou si setřela pot z čela. S trochou závisti si představila řeku, kde se nejspíše před chvílí koupal.

„Jak vidíš, nejsem. Hledám Martina, nevíš, kde by mohl být? Doma není, a to je divné, protože mu matka uvařila kroupovou polévku. A tu on velice rád.“

„Proč bych o něm měla vědět zrovna já?“ odsekla rozmrzele. Závistivou představu chladivé vody nedokázala zahnat.

„Protože jsi to jediné, čemu by dal před jídlem přednost,“ opáčil vážně, i když jeho oči se smály.

„Pivo!“ ozval se za jejími zády netrpělivý křik.

„Dojdi si sám,“ poradil mu Lukáš. „K sudům snad ještě trefíš, hejhulo?“

„Kdo je u tebe hejhula?“ protestoval muž. „Abych tě nenaučil způsobům!“

„Nech ho,“ radil mu polohlasně jeho soused. „Je to synovec staroměstského rychtáře.“

Muž se k Luciině radosti zvedl a nejistým krokem se vydal s prázdným džbánkem k jejímu strýci, aby ho vyměnil za plný. Takhle by se jí to líbilo. Sledovala hosta, dokud se nevrátil na místo. Teprve pak se zabývala tím, co jí Lukáš řekl. Potěšilo ji to.

„Martin vyšetřuje,“ přiznala, ale hned se zarazila. Předpokládala, že Lukáš bude zvědavý, a toho mohla využít. Nasadila proto vážný výraz a rychle pokračovala: „Ten případ, to je něco! Takový naše Bratrstvo křišťálu ještě nemělo.“

„O co jde?“

„Nejlepší by bylo, pokud bych Martina našla, on ti to poví sám. Myslím, že vím, kde ho hledat.“

„Tak pověz, já už si ho najdu.“

„Je to složité. To místo bys nenašel,“ opáčila a vemlouvavě pokračovala: „Ale pokud bys tu chvíli místo mě roznášel pivo, přivedu ho.“

Lukáš našpulil rty, to dělával vždy, když přemýšlel. Pak k jejímu údivu souhlasil. A ještě Lucii přátelsky popřál: „Užij si to ve vodě!“

„Jak ve vodě?“

„Myslíš, že jsem si nevšiml, jak se závistivě díváš na mé mokré vlasy?“

„Zlobíš se?“

„Proč? Já nespěchám. Cechmistr onemocněl a mé tovaryšské zkoušky se o měsíc odkládají. A přilbice jsou už hotové, tak mě otec poslal, ať si trochu užiju. Roznášet džbánky s pivem, to je panečku zábava!“

„Máš to u mě,“ řekla vděčně a rychle vyběhla na ulici. To pro jistotu, pokud by s tím strýček nesouhlasil. Dospělé bylo vždycky lepší postavit před hotovou věc, protože pak si nemohli hrát na důležité a zakazovat.

Lucie proběhla Železnou ulicí na rynek a nejkratší cestou pospíchala k bráně u Kamenného mostu. Na nábřeží před hradbami u katovny se koupala nejraději. U břehu bylo mělko, ale hned pak hloubka, kde se výtečně plavalo.

I když by si štěstím zpívala, přece jen se nechovala bezstarostně jako většina holek. Díky sklepnickému řemeslu dávala pozor, co se kolem ní děje, a to, že na krku nosila zavěšený křišťál, znamení příslušnosti k Bratrstvu, ji zavazovalo k ostražitosti. Proto si skoro hned všimla, že se po jejím odchodu musel jeden z hostů v šenku zvednout od stolu, protože ji sledoval. Celkem obratně se ukrýval mezi stánky trhovců a v podloubí. Toho chlapa neznala. Byl to muž středního věku, tuctový, jakých na ulici potkávala spousty. Na hlavě měl černý klobouk, široký obličej s krátkou černou bradkou, pečlivě sestřiženou do špičky, a oblečený byl jako tovaryš.

Rychle přemýšlela, zda jí něco hrozí. Že by to byl nápadník, to vylučovala. Zloděj také ne. Ten by spíše okradl jejího strýce, měla u sebe jen dva stříbrňáky. Ať kombinovala, jak chtěla, vycházelo jí, že to může souviset s démony v jizbě její sestřenice. Tohle zjištění ji ku podivu uklidnilo. Ten, kdo ji sledoval, byl rozhodně bytostí z masa a kostí. Z nadpřirozených sil měla respekt, i když by to nepřiznala, ale nějaký chlap ji nemohl rozházet.

To ovšem neznamenalo, že by se chovala bezstarostně. Měla výhodu, věděla o něm, ale on netušil, že o něm ví. Nesměla to prozradit. Přestala se ohlížet a s hranou bezstarostností došla až k Vltavě. Teprve tam vrhla rychlý pohled přes rameno. Neznámý postával u stromu vedle cesty k bráně. Dělal, že se dívá na opačnou stranu, někam k Vyšehradu.

Lucie váhala. Byl dostatečně daleko, takže ublížit jí nemohl. Nejlepší by samozřejmě bylo zajmout ho a vyslechnout. Stačilo zajít do katovny a požádat o pomoc. Jenže pokud by to udělala, neznámý se mohl otočit a bránou zmizet ve městě. A kde ho pak bude v ulicích hledat? Mrzutá situace a těžké rozhodování, tohle nedomyslela.

Vltava lákavě zářila a cítila mírně nakyslou vůni řeky. Ve vodě se koupalo několik lidí, všichni nazí. Na těle se jim perlily chladivé kapky, představovala si, jaké by to bylo, pokud by v nich mohla smýt ze sebe pot. Znovu se podívala k bráně. Muž v černém klobouku stál na stejném místě u cesty, opíral se o strom s očima upřenýma jinam. Vůbec se jí nevšímal. Kdyby nebyla tak zkušená, zaváhala by, zda se nakonec nespletla a není to celé mýlka. Jenže tohle mýlka rozhodně nebyla.

Mohla se samozřejmě otočit a vrátit do města, což by byla nebetyčná hloupost. Měla jedinou možnost. Shodila šaty a se zavýsknutím vběhla do vody.

Objal ji chladný proud Vltavy. Ponořila se a pod hladinou udělala s rozkoší několik temp. Na rozdíl od většiny svých vrstevnic uměla výtečně plavat. Vynořila se a prskala vodu, která se jí dostala do úst. Únava z horkého dne byla ta tam.

Obrátila se ke břehu a vrhla pohled k bráně. Muž v černém klobouku stál pod stromem, ale teď se díval směrem k ní. Mýlka nebyla možná. I na dálku postřehla v jeho tváři výsměšnou grimasu. Ten muž byl sice tuctový, ale oči měl temné jako noc a zlé. Dlaní si nervózně hladil svou pečlivě upravenou bradku.

Udělala ještě několik temp, jenže na rozdíl od jindy ji to v řece vůbec nebavilo. Zjistila, že se neznámý nehnul ani o píď. Měla by tedy být v bezpečí, ale přesto pocítila strach.

Najednou ji někdo popadl za ruku a táhl do hlubiny. Přitom se hlasitě smál a výskal, jako by k sobě patřili a jen si hráli. Ani jeho neznala. Byl to hubený vytáhlý mládenec s malou jizvičkou nad okem.

„Co blbneš? Pusť mě!“ ohradila se ostře.

„Lucie, pojď! Ještě kus!“ křičel, a i když se mu snažila vytrhnout, nešlo to. Měl sílu a její zápěstí svíral příliš pevně. Znal její jméno! Pochopila, že jí hrozí smrtelné nebezpečí. Uvažovala, co s ní vlastně hodlá udělat. Protože ji držel oběma rukama, zjevně u sebe neměl zbraň. To bylo logické. Pokud by ji chtěl někdo zabít dýkou, udělal by to v opuštěném podloubí na ulici. Ve dne se však po městě pohybovala spousta lidí, zbytečně by riskoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fiorella a dům ztracených duší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.