Ing. Jiří Krutina

Bitva u Ústí nad Labem a význam stanutí Prokopa Velikého v čele husitů

Edice střípky dějinného vědomí.

Vydalo Nakladatelství NOOS, s.r.o.

Hábova 1568/16, 155 00 Praha 5 v roce 2017 jako svou 11. publikaci

Tel.: 777 788 079

objednavky@noos.cz

www.noos.cz

ISBN 978-80-88117-10-0

© Ing. Jiří Krutina

© Nakladatelství NOOS, s.r.o.

Úvod

Mimo výročí 600 let od upálení Jeronýma Pražského, které jsme si připomínali v roce 2016, uplynulo i 590 let od bitvy u Ústí nad Labem, jedné z největších vítězných bitev husitů, kde se poprvé v roli vrchního velitele objevil Prokop Holý.

O prvním výročí se hovoří, o tom druhém se ví již méně, byť jsou spolu nedílně dějinně spojená.

Z husitství si dnes už připomínáme pouze každoročně upálení Jana Husa, myslím si však, že ani upálení Jana Husa nebo Jeronýma není oddělitelné od doby následné, a pokud chceme být k dějinám autentičtí, měli bychom uvažovat ve spojitostech.

Často máme sklony si připomínat jenom výročí spojená s útlakem, okupací, umučením významných lidí, nicméně k dějinám patří vše, a stejně tak i toto válečné vítezství našich předků. Ti se dokázali sjednotit a zvítězit prostě proto, že věřili, že jejich pře je správná. Spojili se proti celému tehdejšímu světu, který na ně ukazoval jako na kacíře hodné k vyhubení. Současně byli schopni organizovaných velkých činů válečných a státnických, když bylo potřeba.

Hlavní echo stále i aktuálně znějící Jana Husa je jeho zásadní apel a důraz na individuální hlas svědomí v případě rozporu s vnější autoritou. To je míním to skutečně univerzální v Husově sporu s představiteli mocných tehdejší Evropské křesťanské civilizace.

Jan Hus ve své dějinné roli ztělesňuje zásadní střet mezi tím, co je kultura, která nese univerzální ideje jako kladení důrazu na individuální svědomí a svobodu slova a tím, co nazýváme civilizací, jako souboru norem, zákonů a vnějších autorit.

Celý myšlenkový odkaz husitství až po Jana Ámose Komenského ještě čeká na své skutečné rozpoznání a pochopení.

Pokud chceme být autentičtí ve svém svědomí, nezbývá nám zdůraznit i to, co dokázali husité, tedy umět bránit své hodnoty, nechtěli-li být pro tento svobodný hlas svědomí vyhubeni, jak usilovala strana protivná.

Bitva u Ústí nad Labem byla současně určitým milníkem v husitské revoluci, kdy se v jejím čele objevil Prokop Holý, později zvaný pro své činy Prokop Veliký. Následující esej zachycuje dějinný střípek těchto událostí.

Po smrti Jana Žižky z Trocnova a na Kalichu

Abychom pochopili význam postavení se do čela husitského státu Prokopa Velikého, pozdějšího vítěze od Domažlic nad největší, a také poslední křížovou výpravou vypravenou do Čech k vyhubení „kacířství“, musíme se vrátit o dva roky zpět, do roku 1424 k okamžiku náhlé smrti Jana Žižky z Trocnova a na Kalichu uprostřed vojenského ležení před Přibyslaví.

Jan Žižka zemřel právě v okamžiku, kdy se mu podařilo sjednotit všechny husitské strany v Čechách, konsolidovat jejich společnou vojenskou moc, a tak zorganizovat společný postup proti vnějšímu i vnitřnímu protivníkovi strany husitské.

Ať už jsou naše názory na státnické i vojenské působení Jana Žižky v dané době jakékoliv, byl tehdy nesporně jediným mužem, který byl schopen svou vahou, která se ale převážně zakládala na vojenské moci a jeho osobní autoritě, tak učinit. Bez něj by husitské hnutí bylo hned v počátcích svého revolučního vystoupení rozprášeno, podobně jako v historii církve jiná „kacířská“ náboženská hnutí, jako byli kataři nebo albigenští a jiní

Byl to právě Jan Žižka a jeho vojenský um, kterému se podařilo odrazit dvě křížové výpravy (1420 a 1421-22) vyslané k likvidaci českých husitů se současným pokusem právoplatného krále Zikmunda o opanování Čech.

Po těchto zmařených pokusech a vojenských porážkách (na Vítkově roku 1420 a u Habrů a Německého brodu v roce 1422), už Zikmund nikdy nestanul v čele armády směřující do Čech.

Skutečnost, že sám římský král a dokonce právoplatný král zemí Koruny české byl několikrát poražen v poli jihočeským zemanem a rytířem, jistě na jeho majestátu nepřidalo.

Ani tyto zásluhy Jana Žižky, však nezabránili následné krvavé vnitřní občanské válce mezi husitskými mocenskými skupinami v Čechách. Snaha postavit Jana Žižku a jeho táborské bratrstvo mimo zemský zákon jako zemské škůdce k prosazení mocenských zájmů Pražanů a šlechty, vedlo k vytvoření společné proti-žižkovské koalice Pražanů a pánů pod obojí i pod jednou.

S touto „koalicí“, kterou vůdci Táborského svazu v čele s Janem Žižkou považovali za „zradu revoluce“, se pak Jan Žižka postupně vypořádal v následující občanské válce v krvavých „bratrovražedných“ bitvách, kde bojovali převážně Češi proti Čechům u Hořic (20. 3. 1423), kde porazil východočeské pány, u Strachova dvora (6. 8. 1423), kde porazil vojsko Pražanů, u České Skalice (26. 1. 1424), kde opět porazil koalici východočeských pánů pod obojí i pod jednou a na konec v nejkrvavějším střetnutím u Malešova (7. 6. 1424), kde Žižka na hlavu porazil a rozprášil společná vojska Pražanů i pánů pod obojí a pod jednou. Zejména pražské vojsko utrpělo velké ztráty na životech. Od té doby již Praha přestala být hlavním mocenským činitelem v husitských Čechách.

Tato krvavá epizoda vnitřní občanské války pak vygradovala obležením Prahy Žižkovými vojsky s hrozbou vzít Prahu útokem, pokud Pražané nezmění svůj politický směr a dále budou vrtkaví a obojaký ve své politice.

Žižka se jistě mohl cítit oprávněně od Pražanů zrazen, jejichž město sám pomohl před lety zachránit před křižáky a které jej vítalo a hostilo jako nevoleného „knížete a vladaře“ země.

Nakonec převládl chladný rozum. Duchovní vůdce Pražanů, Jan Rokycana svým apelem pohnul zraněným srdcem vojevůdcovým a Žižka vzal Pražany na milost a na důkaz smíření společně nechali nanosit mohylu kamenů s tím, že kdo by úmluvu porušil, bude těmito kameny ukamenován. Šlo o čirý pragmatismus a politiku možného neboť i samotný útok na Prahu by byl velmi problematický a vyžádal by si opět krvavých ztrát. Nakonec i sám Žižka se ale skepticky vyjádřil, že tento „vynucený mír z rozumu“ nepotrvá dlouho.

Se stejnou otázkou, se nakonec potkal tváří v tvář i Prokop Holý, který později převzal po smrti Jana Žižky roli hlavního „krizového“ vůdce revoluce

Přesto se tak podařilo Janu Žižkovi opět sjednotit pod svou korouhev veškerou husitskou brannou moc a obrátil ji na strategické otázky - k vyproštění a zajištění Moravy od vpádu Albrechta Rakouského, zetě Zikmunda Lucemburského, který mu předal Moravu do zástavy.

Nicméně, jak je známo, Jan Žižka zemřel u Přibyslavi (11. října 1424) právě při společném tažení spojených husitských svazů na Moravu, se snahou vybavit jí proti Albrechtu Uherskému.

Otázka jeho smrti zůstává stále otázkou. Je evidovaná snaha o jeho otrávení i najmutí vrahů, kteří jej měli odstranit. Protivníci si uvědomovali jeho osobní vliv a autoritu, a proto strana protivná usilovala jistě o jeho odstranění. Několik lidí najatých k jeho odstranění bylo i odhaleno a chyceno. Zemřel na nespecifikovanou celkovou otravu organismu.

Jeho smrtí vzala záhy za své veškerá udržovaná jednota všech husitských skupin do té doby stmelována díky jeho autoritě.

Jeho smrt přišla vhod jak Pražanům, tak husitské vyšší šlechtě, neboť tyto skupiny získali svou dřívější samostatnost ve své smířlivější politice a snaze dohodnout se, jak se Zikmundem, tak i Římem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bitva u Ústí nad Labem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.