Ladislav Beran

HŘÍŠNÍ LIDÉ MĚSTA PÍSKU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2017

Foto na obálce © Zdeněk Javůrek, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7805-3  (epub)

ISBN 978-80-243-7806-0  (mobi)

FÍGL, KTERÝ ZROVNA MOC NEVYŠEL

To, že kasaři byli v galerce zvláštní sorta pachatelů, kteří nejen že neradi měnili své způsoby vloupání do trezorů, ale měli i své zavedené rituály na místě činu, brali si s sebou na místo své oblíbené fetiše, jako třeba součástky spodního dámského prádla, které jim měly zajistit nepolapitelnost, o tom už se popsala spousta papíru. To, že jim to všechno bylo většinou houby platné a nakonec skončili v rukou zákona a málokterý si užil na svobodě peněz, které odcizil, o tom by mohli kriminalisté a četníci hodně dlouho vyprávět a soudní protokoly jakbysmet. Četníci z písecké pátračky dokonce zaznamenali případ, kdy si obávaný kasař Lukášek došel do děkanského kostela se svým novým niklštálem a tam si ho z kropenky pokropil svěcenou vodou. Našli se i kasaři, kteří si před tím, než šli na káču, nechali od kartářky vyložit, zda se jim bude dařit a jestli je četníci nedopadnou. Prostě každý kasař měl svůj zaručený fígl, který mu měl zajistit ten vysněný majlant, z něhož by pak měl na nějakou dobu slušně nasušíno. Pravdou je, že před svátkem Bořivoje v sedmatřicátém roce narazili četníci z písecké pátračky na případ vloupání do bytu hodináře Gustava Hovorky. Ten si večer odskočil na partičku mariáše do vinárny U Netopýra, a protože se mu dvakrát nedařilo, tak odešel dřív domů, kde ho čekalo nemilé překvapení. Když vešel do parádního pokoje, kde měl zabudovaný trezor ve zdi, spatřil u něho úplně nahého muže v plné práci. Ten na nic nečekal, všechno tu nechal a tak jak byl, vyskočil z okna a nahatý uháněl přes dvůr na zahradu, kde mu zmizel ve tmě. Vzhledem k tomu, že se pachatel do trezoru nedostal, hodinář Hovorka nahlásil případ vloupání na četnickou pátračku až druhý den ráno. S výjezdovkou četnické pátračky se dostal na místo i štábní kapitán Votruba, její šéf, který si nad počínáním hodináře mohl ukroutit hlavu a nenechal si svoje výtky pro sebe. Na místě sice bylo zajištěno kompletní kasařské nádobíčko a oblečení pachatele, ale vzhledem k tomu, že se jednalo o montérky, moc to četníkům nepomohlo. Technik pátračky praporčík Číp sice tyto věci na místě činu zajistil, ale po palečkách nikdy žádné stopy.

„Proč se pachatel na místě svlík donaha, pro to já nemám, pánové, žádný vysvětlení. To nám snad pachatel vysvětlí, až se chytí. Musím říct, že jsem se nikdy s něčím podobným nesetkal. Jediný vysvětlení mám pro ty jeho smradlavý fusekle, co jsou pod tím trezorem. Ty si určitě vzal na ruce, protože neměl rukavice. Co můžu udělat, tak zkusím na těch parketách najít a sejmout z nich ty jeho bosý haksny. To by se pánům trasologům mohlo jako důkaz třeba hodit,“ pustil se praporčík do práce, spustil se na kolena a začal snímat z podlahy pod oknem na černou daktyloskopickou fólii stopy bosých nohou. S touto jedinou stopou se také výjezd četnické pátračky vrátil na služebnu. Štábní strážmistr Hřebejk zjistil od jedné svědkyně, že viděla pozdě večer přelézat přes plot své zahrady nahého chlapa. Přestože měla na dosah ruky telefon, tak si o tom myslela své: měla za to, že je to nějaký načapaný milenec, který musel vzít okamžitě roha a nestačil se přitom obléct.

Proč nepřiznat, že tipování zloděje, kasaře, bylo pro četníky z pátračky pořádným oříškem. Ne že by česká kriminalistika už něco takového ve své historii nezaznamenala, to určitě ano, ale písecká pátračka se s něčím takovým dosud nesetkala. A proto to velké tápání, které mělo ani ne za týden pokračování v Sušici, kde došlo k vloupání přímo na náměstí do hodinářství Viléma Waltra. O tom se dozvěděli četníci z pátračky od vrchního strážmistra Kňourala, který hned po ránu zavolal do Písku, a to přímo štábnímu kapitánu Votrubovi. Ten, když ho vyposlechl, zavolal si do kanceláře štábního strážmistra Hřebejka.

„Máme, Hřebejk, v Sušici případ vloupání. Je to přímo na náměstí. A co je divný, že je udělaný ausgerechnet v hodinářství radního Viléma Waltra. Dejte dohromady výjezd a mažte tam. Vrchní ze Sušice tam sice vše nechal zajistit, ale znáte, jak to chodí. Všechno to tam četníci sami nejdřív prolezou a pak teprve volají. Moc bych za to nedal, že když jde o hodinářství, že tam na tom trezoru byl ten náš naháč. Pořádně to tam, Hřebejk, prověřte a hlavně tam hledejte stopy po bosých nohou na podlaze, jestli tam nějaký nebudou,“ vytáhl šéf pátračky ze šuplete barevný cucšpalek a dal ho Hřebejkovi.

„Tohle máte, Hřebejk, jako foršus a kdybyste se vrátil ze Sušice s pachatelem, udělal byste mi velkou radost. Rád bych toho kasaře totiž osobně poznal.“

„Pane štábní, nejste sám a v Sušici uděláme, co půjde. Vrchního strážmistra Kňourala znám dobře, přišel tam nedávno z Budějc a je to četník na svým místě,“ měl se Hřebejk k odchodu, když ho šéf pátračky zadržel.

„A propós, něco mi, Hřebejk, říká, zavolat do Prahy na čtyřku a asi tam hned zavolám. Pokud si matně vzpomínám, tak podobný případ pražská kriminálka před léty vyšetřovala, ale to už je zatraceně dlouho. Snad si pánové inspektoři ze čtyřky vzpomenou,“ nechal si štábní kapitán Votruba od služby spojit Prahu a měl štěstí. Narazil na zkušeného vrchního inspektora Marka, který už na pražské kriminálce něco pamatoval, na město nad Otavou dost držel a četnické pátračce už nejednou osobně pomohl. Jen co se mu štábní kapitán Votruba ozval, vrchní inspektor Marek se začal vyptávat, co je nového v Písku.

„Nových věcí je v Písku moc, ale ta nejnovější je, pane vrchní, že to vypadá, že máme v Písku nahatýho kasaře. Proto volám. Mám dojem, že už jste něco takovýho měli před léty v Praze taky. Nebo se mejlím?“

„Vůbec se nemejlíte, pane štábní. Popelky v rouše Adama dělával jistej Vence Mixa z Radlic, ale ten už je po smrti. O jiným takovým bohužel nevím. Dělal jsem ho dobře třikrát, ale nikdy mi ten kanec pořádně nevysvětlil, proč se vždycky na místě činu svlík donaha. Všude fůra popele, když se zpotil, musel bejt špinavej jako kanec. Nakonec mi to po jeho smrti prozradila jeho Fany.

Vencovi dělalo moc dobře, když se vrátil z rány vycpanej prachama, ona už měla na kamnech připravenou horkou vodu, na zemi necky a pěkně si ho vydrhla mejdlem s jelenem. Teprve pak si ho Fany umytýho a voňavýho uložila do postele a bylo až do rána rodeo.“

„Že by kasařskej rituál, pane vrchní?“

„Vypadá to tak, pane štábní. Teď jsem si vzpomněl, že měli takovýho kasaře i v Plzni. Pokud ovšem ten pán momentálně nehostuje na Borech. Ale to už je taky drahně let. Zkuste si tam zavolat. Písek od Plzně není zase tak moc daleko a do Jižních Čech se darebáci rádi vrací, protože tam máte v létě moc hezky.“

„Pokud nám tady nedělají lumpárnu, tak mi to, pane vrchní, nevadí, ale tentokrát si opravdu nevíme rady,“ přiznal šéf četnické pátračky, a protože mu ta Plzeň nedala, jen co domluvil s vrchním inspektorem Markem, nechal si spojit od služby plzeňskou četnickou pátračku. Zástupce šéfa plzeňské četnické pátračky poručík Stárek, měl plzeňskou galerku v malíčku, takže když od štábního kapitána Votruby padla zmínka o kasaři „naháči“, byl okamžitě doma.

„Jo, ten na popelku chodil nahatej. My mu tady říkali, pane štábní, dost ošklivě – deviant. Jinak se jmenuje se Franta Trefný. Není přímo z Plzně, ale ze Starýho Plzence, ten vám ale tu popelku v Písku rozhodně neudělal. Našel si ho před rokem silný revmatismus, má ruce i nohy moc špatný. Sotva chudák chodí. Ten by přes ploty těžko přelez.“

„Na co jste ho dostali, pane poručíku?“

„Tak Francek toho na sebe nikdy moc nenamluvil. To byl vždycky pěknej pan Zatloukal. Chtěl důkazy na stůl, jinak se nebavil. Dostali jsme ho tenkrát na trasolky z jeho nohou. Páni daktyloskopové z poznávacího zajásali, když jsme jim přivezli do Prahy na srovnání otisky těch jeho fajfek. Moc se Francek tenkrát divil, když jsme tohle na něj vybalili. S tím chlapec vůbec nepočítal, že ho nakonec prozradí jeho haksny. Plzeň vám, pane štábní, tentokrát nepomůže. Bohužel.“

„No ten revmatismus tomu vašemu Franckovi nepřeju, ale jen tak pro pořádek. Uděláte nám ho, pane poručíku, na alibi, abychom mohli mít ten zjištěný poznatek do spisu?“

„Samozřejmě. Hned na to pošlu praporčíka Mošovskýho, kterej ho vždycky za popelku poslal na Bory,“ slíbil poručík Stárek z plzeňské pátračky Votrubovi prověrku Francka Trefného, i když ji mohl podle toho, co o kasaři Trefném už delší dobu věděl, klidně udělat od stolu. Štábní strážmistr Hřebejk se s výjezdem ze Sušice vrátil až hodně k večeru a rozhodně nepřišel do kanceláře šéfa četnické pátračky s prázdnou. Vrchní strážmistr Kňoural, který měl ve svém rajónu velmi dobrou místní a osobní znalost, mu z místa natipoval jednoho starého kasaře z nedaleké Lipové Lhoty, jistého Ervína Říčného. Když si pro něj ale četníci přijeli, tak se zabarikádoval na půdě domku, kde se oběsil. Ukradené peníze i hodinky z hodinářství Viléma Waltra se našly na půdě za trámem.

„Takže, to už jsme, Hřebejk, přišli o třetího kasaře a jsme pořád tam, kde jsme byli,“ konstatoval posmutnělý štábní kapitán Votruba, ale jeho smutek netrval naštěstí dlouho. Štábní strážmistr Hřebejk se ani ne během týdne dostal k informaci z galerky, kterou nemohl nechat ležet. Dostalo se mu to na ucho od šlapky Bobiny, která zřejmě v tu chvíli ani netušila, jaký význam ta informace pro četnickou pátračku má. Přitom to byla jen zmínka o mladém Pepinu Burešovi, v galerce známém jako Burák, zloději a nemakačenkovi ze Švantlova dvora, kde bydlel taky kasař Lukášek, toho času opět strávník plzeňské věznice Bory. To, že je Burák najednou pečený vařený u vdovy Evženie Plátenkové na Pražské, to Hřebejkovi uniklo, ale zajímavost to rozhodně byla.

„Je to, Bobino, ta zazobaná stará dáma, co bydlí naproti Sodovkárně a přišla do Písku z Prahy?“

„No stará? Stará moc nebude. Je to, pane štábní, pořád dobře udržovaná šmrnc baba. Bude jí tak něco přes padesát, pane štábní. Kdoví jestli. Ale zazobaná ta vdova bude, to je fakt. Ten štokovej barák, co vím, tak před pěti lety zdědila po hodináři Ditrichovi a bydlí v něm úplně sama. Jak se zrovna k ní Burák dostal, to je pro všechny záhadou. Nechci dělat chytrou, ale moc bych za to nedala, pane štábní, že si to u ní Pepin omrkne a pak tu šmrncovní vdovu vybere. A bude mít co vybírat, protože hodinář Polda Ditrich rozhodně neumřel jako chudák, to přece víte, pane štábní,“ nasadila šlapka Bobina Hřebejkovi pořádného brouka do hlavy. V tu chvíli mu taky došlo, že se při posledním zavírání kasaře Lukáška, který bydlel taky ve Švantlově dvoře, vůbec nenašlo jeho zlodějské nádobíčko.

Že si tuhle informaci nenechá štábní strážmistr pro sebe, se dalo čekat. Nejdřív s tím zašel za technikem pátračky praporčíkem Čípem. Ten dobře znal kasaře Lukáška, který si svoje kasařský nářadíčko vyráběl sám, a zeptal se ho, jestli mu ten niklštál, zajištěný na místě vloupání k hodináři Hovorkovi, něco neříká. Když se zmínil o tom, co zjistil od Bobiny o Burákovi a kasaři Lukáškovi, vzal si Číp ten kasařský vercajk k sobě a bylo na něm vidět, že je na pochybách.

„No mohla by to bejt práce Lukáška, ale jistej si tím moc nejsem. Nejlíp by bylo zajet za ním na Bory a zeptat se ho. Jestli mu dojde, že mu ten jeho vercajk ve Švantláku někdo potáh a udělal s ním toho hodináře Hovorku, věř tomu, že to Lukáška určitě pěkně nadzvedne. Je docela možný, že Burák o tom jeho kasařským nádobíčku měl od něho ánung. Co bydlí za lidi ve Švantláku, to moc dobře víš, “ nabídl si technik od Hřebejka jeho egyptku a jen co si ji zapálil, vrátil se k Lukáškovi.

„Zkus, Hřebejku, ty Bory. Na tom už se nedá nic zkazit. Na svůj vercajk jsou všichni kasaři hákliví. Ten by ho nikomu na káču jen tak nepůjčil. Stejně jako svoji holku,“ nemluvil praporčík Číp do větru a štábní strážmistr Hřebejk mu musel dát za pravdu.

Když se štábní strážmistr Hřebejk objevil u šéfa četnické pátračky v kanceláři a bylo na něm vidět, že neví, jak začít, štábní kapitán Votruba mu to ulehčil.

„Tak spusťte, Hřebejk, je to na vás vidět, že jste těhotnej informacema a nevíte čím začít. Neříkejte, že máte pachatele na to Hovorkovo hodinářství?“ nabídl Hřebejkovi viržínko a sám si také zapálil.

„Jak se to vezme, pane štábní. Když mi povolíte zejtra vyjet do Plzně, myslím tím ne na pivo, ale na Bory za kasařem Lukáškem, možná že se vrátím s pachatelem,“ začal štábní strážmistr Hřebejk s tím, co se dozvěděl od šlapky Bobiny, a když skončil s tím, co mu navrhl technik pátračky praporčík Číp, čekal, že půjdou u šéfa pátračky opět brýle na čelo. Ale tentokrát o tom slovo štábní kapitán Votruba nemusel moc dlouho uvažovat.

„Hřebejk, zejtra vyražte za Lukáškem na Bory, a jestli vám kejvne na ten jeho niklštál…?“ nedořekl šéf pátračky větu a už tahal ze šuplete barevný cucšpalek, který dal Hřebejkovi jako foršus za dobrý výsledek.

Říct o kasaři Lukáškovi, kterého přivedl bachař štábnímu strážmistru Hřebejkovi do výslechovky, že byl překvapený, by bylo zatraceně málo. Nejdřív se ve dveřích zarazil, když viděl, že Hřebejk ukázal bachaři, aby je nechal o samotě. A sotva odešel z kanceláře, hned žoviálně spustil.

„Teda, pane štábní, to bych spíš čekal milost pana prezidenta než vás. Cígo by nebylo? Snad na mě nežalovala nějaká ta popelka?“

„No nejsi, Lukášku, daleko. Něco na tebe přece jen žalovalo,“ vytáhl Hřebejk z tašky niklštál a položil ho s cigaretami na stůl.

„Poznáváš to? Moc slušná práce,“ zapálil si Hřebejk egyptku a teprve pak podal kasaři sirky. „Proboha, pane štábní, kde jste to vyšťoural? To je přece můj niklštál,“ potěžkal kasař načínák.

„Nic mi, pane štábní, neříkejte, už jsem doma. O tom mým vercajku věděla jen moje Kristýna, ta vám to určitě nepráskla, takže připadá v úvahu jen Burák. Ten věděl, kde to mám na půdě za trámem schovaný. No to je ale zmetek!“

„To je. Udělal s tím tvým vercajkem popelku hodináře Gustava Hovorky, ale naštěstí se k prachům nedostal. Byl vyrušenej a nechal všechno to tvý nádobíčko u trezoru. Kasař z Buráka rozhodně nebude, protože to byla, mimochodem, pěkná prasárna,“ spadl Hřebejkovi kámen ze srdce a zavolal si bachaře, aby mu přinesl do výslechovky psací stroj.

„Doufám, pane štábní, že ten zmetek skončí tady na Borech a to si tady, hajzl jeden zlodějskej, zažije!“ kasal se Lukášek, když ho po výslechu odváděl bachař zpátky na celu, ale to už se štábní strážmistr viděl v hospodě. A protože tu dobře pořídil, nechal tu Lukáškovi tři krabičky cigaret a dvoje sirky.

Když se štábní strážmistr Hřebejk k večeru objevil na četnické pátračce a položil před štábního kapitána Votrubu výslech kasaře Lukáška, čekalo ho velké překvapení.

„Dobře, že jste se, Hřebejk, vrátil. Máme Buráka v separaci. Bobina nám přišla říct, že prodával U Šímů troje kapesní hodinky a dva snubáky. Hned jsem ho nechal sbalit a přiznal nám tu obě ty krádeže u staré dámy z Pražský. Jinak o tý popelce hodináře Hovorky nepadlo slovo. Jak jste dopad, Hřebejk, na Borech?“ hodil šéf pátračky oko na výslech kasaře Lukáška a hned se do něho začetl.

„Hm. Taky dobrý,“ přelétl šéf pátračky očima těch pár řádků protokolu Lukáška a už tahal ze šuplete novou krabičku viržínek.

„Dojděte si, Hřebejk, pro Buráka do separace a bude druhý kolo. Určitě se bude cukat, ale na tohle, co na něho teď máme, bude vrchní soudní rada Žlábek určitě slyšet, protože hodinářství Hovorky není jen obyčejná krádež, ale vloupání,“ šel štábní kapitán Votruba do viržínka a byla na něm vidět velká spokojenost.

Josef Bureš, v galerce i ve zločinecké kartotéce písecké četnické pátračky vedený pod přezdívkou Burák, v kanceláři štábního strážmistra Hřebejka dlouho nezapíral. Zvlášť když mu Hřebejk řekl, že ho pozdravuje z Borů kasař Lukášek. Vloupání do hodinářství Gustava Hovorky brzo přiznal, ale Hřebejka nejvíc zajímalo, proč se u té udělané popelky svlékl donaha.

„To je přece, pane štábní, známej kasařskej fígl, o tom mi jednou vyprávěl Lukášek, že to dělal jeden kasař, se kterým seděl v base. Jmenoval se Franta Trefný. To je přece kvůli otiskům,“ přiznal Burák.

„Jenže tenhle fígl ti, Buráku, zrovna moc nevyšel. To už ti Luky zapomněl říct, že právě na ten fígl Trefný dojel. Sundej, Buráku, boty a ponožky,“ zavolal Hřebejk do kanceláře technika praporčíka Čípa a Burák byl moc překvapený, že si musel stoupnout bosý na daktyloskopickou fólii.

„Ještě se musíš, Buráku z toho zlodějskýho řemesla hodně naučit. To je to, co jsme právě potřebovali a co nám chybělo,“ konstatoval praporčík Číp, když odcházel z kanceláře s důkazem, kterým byl tím pověstným posledním hřebíkem do rakve dalšího píseckého kasaře, pro něhož byla jeho premiéra zároveň derniérou, neboť už nikdy žádný trezor v životě neudělal.

JAK ŠTÁBNÍ KAPITÁN VOTRUBA ZTRATIL ILUZE A OBJEVIL TICHO

Kdykoli se stala v Písku nějaká lumpárna a koukaly z toho byť jen malý prachy, dalo se téměř s jistotou předpokládat, že skončí buď v nějakém tom frcu u žida, v hospodě mezi štamgasty anebo u holek v bordelu na Pěníku, na Vinici, za václavským viaduktem anebo Na Ptáčkovně. Ani jedno se přitom nevylučovalo. Všechny písecké bordely, a na Písek jich nebylo zrovna málo, které se navenek tvářily jako hodinové hotely, měl z písecké četnické pátračky zmáknuté štábní strážmistr Hřebejk. Ani jedna bordelmamá si to s ním rozhodně nechtěla rozházet, takže ochotně s četníky spolupracovaly. Samozřejmě to bylo za občas přimhouřené oko při noční šťáře, kdy tamní klientela nebyla zrovna košér a nebyla policejně řádně zapsaná v knize šlófů.

To, že bordely milovali páni kasaři, lepší sorta galerky, je pravda. Taky řada z nich na tu svoji žvanivost u holky v posteli pak dojela a skončila v rukou četníků na pátračce. Kasaři byli vůbec těžcí frajeři a haurové. Když se jim na udělaném trezoru dařilo, uměli v bordelu pustit chlup. Šampáňo teklo proudem a holkám se za výstřihy nebo za podvazek cpaly ne pětky, ale stovky. Proto taky řada kasařů měla na svobodě velice krátkou„životnost“ a putovala brzo do píseckého kriminálu nad řekou. Měkkou postel a duchnu s modrým kanafasem, která v bordelu voněla po ostré kolínské, vystřídali za tvrdou pryčnu se zelenou zatuchlou dekou, která jim smrděla naftalínem. Mezi časté šlófy v bordelu na Pěníku, kde tomu šéfovala bordelmamá Marta Šestáková, patřila nejen galerka, ale i potulní kramáři, brusiči nožů, zkrátka „světský“. O kramáři Karlu Dubském z Blatné se dokonce dalo říct, že tu byl štamgastem a byl zatížený na tlustou Maďarku Ilonu. Když byla Maďarka takzvaně mimo provoz, což bordelmamá Šestáková o každé své holce hned hlásila, musel vzít kramář Dubský to, co mimo provoz v tu dobu nebylo. V květnu osmatřicet, na svátek Jany, když se tu večer objevil, byla Maďarka mimo provoz, a tak mu bordelmamá Šestáková nabídla Slovenku Ážinu, protože Dubský si potrpěl na korpulentní ženské. A právě Ážině se kramář Dubský pochlubil, že je dost při penězích, neboť v Písku ve frcu zastavil zlatý náhrdelník a nový pánský oblek. Že se tahle zajímavá informace hned druhý den ráno dostane na četnickou pátračku ke štábnímu strážmistru Hřebejkovi a že mu ji tam hned za tepla přišla říct sama bordelmamá Šestáková, to kramář Dubský netušil.

Jen co dosedla Šestáková v kanceláři u štábního strážmistra Hřebejka na židli a zapálila si krátké hnědé cigáro, spustila.

„Pane štábní, myslím, že mám pro vás od Ážiny, co byla s Dubským z Blatný, zajímavej erfolk. Moc bych za to nedala, že to smrdí zlodějnou na sto honů. Kde by asi tak přišel Dubčák, takovej švorcák, ke zlatýmu náhrdelníku, kterej zastavil včera dopoledne v Nádražce u Novotnýho ve frcu? Maďarku vždycky odbude dvackou a brečí, že víc nemá, a Ážině dal do výstřihu padesát vočí. Takže na tom, pane štábní, něco bude, že je Dubčák najednou při penězích. Jo a ještě prej dal do frcu Novotnýmu fungl nový pánský kvádro. Mrknete na to?“

„To určitě mrknu, Šestáková. Ty hadry moh Dubský od někoho koupit, ale ten zlatej náhrdelník, to těžko. To vypadá, že ho Dubský někde potáh a chtěl se ho hned zbavit. Máte to u mě, Šestáková,“ nabídl Hřebejk bordelmamá kafe, ale ta ho odmítla, takže mu nezbývalo nic jiného, než sáhnout do stolu pro láhev rumu. Nalil Šestákové poctivého panáka, který do sebe rázem vyklopila a hned se zvedla od stolu.

Že se štábní strážmistr Hřebejk hned po odchodu bordelmamá Šestákové vypraví do Nádražní ulice do zastavárny, to se dalo čekat. Přestože šel zastavárník Novotný četníkům z pátračky dost na ruku, tak zlatý náhrdelník z masivního zlata se dvěma přívěsky byl velké lákadlo. A to, že na něj dal Karlu Dubskému osm stovek, to bylo jen proto, že moc dobře věděl, že má mnohem větší cenu a že si ho švorcák Dubský už nikdy nevyzvedne. Proto zpočátku to velké divení a vykrucování, že to bude on, kdo bude poškozený, že kšefty nejsou, že lidi sice věci nosí, ale nekupujou, že je krize. Štábní strážmistr Hřebejk byl však nekompromisní a ukázal rukou na sklad, kde měl Novotný velký trezor – popelku. Teprve pak zastavárník povolil a velice neochotně došel dozadu pro náhrdelník.

„A ještě si k němu přiberu jedno nový pánský kvádro, pane Novotný,“ trval na další věci štábní strážmistr Hřebejk a začal se probírat šatstvem na dvou štendrech přímo v krámu.

„No když mi vezmete i to, pane štábní, to půjdu už s rodinou opravdu žebrotou. Dal jsem na něj sto dvacet korun. Je to krásná anglická látka,“ sundal zastavárník ze štendru oblek, který byl navíc i s vestičkou.

„Takovouhle škodu jsem, pane štábní, naposled utrpěl někdy ke konci dvacátých let,“ bědoval zastavárník Novotný, ale to už štábní strážmistr nechal zlatý náhrdelník zvážit a hned nato začal vypisovat potvrzení o převzetí obou věcí.

„A přežil jste to, pane Novotný, vaše rodina taky. Písek určitě nepamatuje, že zrovna vy byste šel někdy žebrotou. Tyhle věci jsou určitě kradený. Kde by k nim taky švorcák Dubskej tak najednou přišel?“

„Jo, tak ono se to ještě neví, že by to byla nějaká čórka?“ chytil se toho okamžitě zastavárník.

„Neví, pane Novotný, ale nebojte se, že se brzo nezjistí, komu ty věci chybí.“

„A co když přijde Dubský a bude chtít ty věci vyplatit?“

„Jednak to nehrozí, pane Novotný, a kdyby se to nakrásně stalo, tak ho pošlete na pátračku. Velice rád s ním o tom hodím řeč,“ předal štábní strážmistr Hřebejk obě potvrzení zastavárníkovi. Jen co vyšel ze zastavárny, tak mu cinklo, že vlastně nové kvádro postrádá jistý Martínek z Hradiště u Blatné, který si ho po zábavě pověsil na dvorku na šňůru vyvětrat. Pravda, zlatý náhrdelník v hodnotě několika tisíc mu v té chvíli vůbec nic neříkal, ale moc dobře věděl, že když si kramáře Karla Dubského v kanceláři podá, že to z něho nakonec určitě vypadne.

Sehnat okamžitě blatenského kramáře Karla Dubského byl sice problém, protože Dubský rajzoval po celém Prácheňském kraji, ale štábního strážmistra Hřebejka čas zase až tak moc netlačil. Měl za to, že než se Dubský opět objeví v Písku, určitě se ozve někdo, komu byl zlatý náhrdelník odcizen, což by mu usnadnilo vyšetřování. Navíc moc dobře věděl, že každý netolický trh s dobytkem se bez kramářů, jako je Dubský, jen tak neobejde a tam že na něho, když bude třeba, narazí. Zkrátka to nechal, až se Dubský zase objeví v Písku. Pravdou je, že měsíc utekl jako voda, Dubský se v Písku neobjevil a štábní strážmistr Hřebejk pořád nevěděl, komu zlatý náhrdelník patří. Podle zastavárenského lístku náhrdelník už dávno propadl zastavárníku Novotnému, neboť nebyl vyplacen, a ten se také po měsíci objevil na četnické pátračce s dotazem, jak to se šperkem vypadá.

„S náhrdelníkem to vypadá dobře, pane Novotný. Ten je bezpečně uložený v trezoru štábního kapitána Votruby. Špatně to, bohužel, vypadá s Dubským, který se nikde neobjevil, a vypadá to, jako by se do země propadl.“

„A nikdo se o náhrdelník nepřihlásil?“

„Zatím ne, ale dělá se na tom, pane Novotný.“

„No já že v tom kšeftu mám osm stovek, pane štábní, tak jsem se přišel zeptat, jestli…?“

„Jestli vám ho nevrátím? Nevrátím, pane Novotný. Dokud nebudu mít tady v kanceláři Dubského, aby mi vysvětlil, jak k němu přišel, tak náhrdelník zůstane v trezoru šéfa pátračky. Kapišto?“

„Kapišto, pane štábní. A co když Dubský mezitím natáhne brka?“

„Tohle mě, pane Novotný, fakt nenapadlo. Nemalujte čerta na zeď. Dubský je zdravej jak rybička, ten na to nevypadá, že by měl sbaleno na krchov.“

„Ale to byste mi ten náhrdelník musel asi vrátit, ne?“

„No když by se nezjistilo, komu patří, tak to asi jo. Nechcete toho zlodějskýho kramáře náhodou poslat pod kytky?“

„Proboha, proč zlodějskýho, pane štábní?“ podivil se zastavárník.

„Proč zlodějskýho? Protože to černý kvádro, to je, pane Novotný, totiž kradený. To už víme.“

„A heršoft! Takže vy si myslíte, že i ten…?“

„Nemyslím, pane Novotný, mám jistotu, že je to čórka a až se Dubský objeví, bude mít co vysvětlovat. Ještě něco?“

„No nepotěšil jste mě, pane štábní. To víte, osm stovek, to jsou pro našince přece jen moc velký prachy, to by pro podnik byla hodně citelná ztráta,“ bědoval Novotný a nepřestával si mnout ruce.

„Nejen pro vás, pane Novotný. Osm stovek, to jsou velký peníze i pro četníka. Berte to tak, že každý podnikání je holt riziko. Pro zloděje to většinou končí kriminálem, pro zastavárníka někdy ztrátou.“

„A kdyby se Dubský neobjevil ani po roce a nikdo se o tu věc, pane štábní, nepřihlásil, to bych měl naději?“

„Naděje umírá, pane Novotný, jako poslední. Ale že by se o takovej flák zlata nikdo nepřihlásil, když to má, podle mě, cenu nejmíň šest tisíc? A to jsem hodně při zemi. Zlatníku Webrovi se to sice ještě nedávalo k posouzení, ale asi jsem moc neprohádal,“ sledoval štábní strážmistr obličej zastavárníka, který měnil barvu.

„No jo, ale on opravdu každej dneska prodává a nikdo nekupuje. K tomu ta režie, jsou to moc zlý časy pro našince, pane štábní,“ došel si zastavárník Novotný k věšáku pro klobouk a odešel z pátračky.

Zmínka zastavárníka Novotného o roce, což byla opravdu promlčecí doba, kdy by museli četníci zastavárníkovi vrátit zlatý náhrdelník, pokud by se nepřišlo na skutečného majitele, přinutila štábního strážmistra Hřebejka k aktivitě. Okamžitě po odchodu zastavárníka z pátračky obvolal všechny četnické stanice v rajónu pátračky s tím, aby okamžitě zadrželi kramáře Karla Dubského a informovali pátračku, která si ho převezme. Na výsledek opatření nečekal dlouho. Už za tři dny se mu kolem poledního ozvala četnická stanice z Čičenic, že kramáře Karla Dubského mají zadrženého u nich na stanici.

Pro Karla Dubského si sjeli četníci z pátračky do Čičenic hned po obědě. Dubský si své věci nechal na četnické stanici ohlídat četníky a než dojeli do Písku, tak štábnímu strážmistru Hřebejkovi přiznal, že to nové kvádro, které dal do zastavárny Novotného, odcizil v obci Hradiště u Blatné. Když se ho Hřebejk zeptal, jak přišel ke zlatému náhrdelníku, tak měl hned pohotovou odpověď.

„Jo ten náhrdelník? Ten je „čistej“, pane štábní. Ten dostala moje starší dcera Alena od svý babičky Anny Ranglové. Ale to není zlato, pane štábní, to je duble. To jsou šmuky. Proto mi dal na něj Novotný jen osm stovek.“

„Karlíku, žádný šmuky. To je čtrnáctka zlato a ten náhrdelník má hodnotu dobře osm tisíc. Jinak tý babky, která, co vím, dřepí v kriminálu nad řekou za zlodějnu, se hned jak přijedu, zajdu zeptat. To je, Karle, totiž zlodějna jako prase a koukej to ze sebe vysypat, než dojedeme do Písku,“ spustil štábní strážmistr Hřebejk na Dubského, ale ten si trval na svém až do Písku, že náhrdelník dostala jeho dcera od babičky.

Popravdě řečeno, štábní strážmistr Hřebejk na nějakou babičku Annu Ranglovou, která si v tu dobu kroutila v písecké věznici nad splavem už druhý měsíc za ukradenou husu, slepici a za peřinu, moc nevěřil. A byla v něm malá dušička, když si nechal od bachařky z věznice předvést Ranglovou do své kanceláře. Nenechal ji ani, aby se posadila a hned na ni spustil a zeptal se jí, jestli dala své vnučce Aleně nějaké zlato.

„Zlato? To je nějakej chyták, co? Pane štábní, kde by naše rodina přišla ke zlatu? Přece víte moc dobře, že máme ve Volyni holou prdel a co si neukradnem a na trhu neprodáme, to nemáme? Kdo vám takovou hovadinu namluvil? Tohle nemohla Alena říct.“

„Taky to netvrdí. Tvrdí to její táta.“

„Ten zloděj? Tak tomu chabrusákovi, pane štábní, nevěřte ani slovo. Ten lže, jak když tiskne. Aleně jsem nikdy žádný zlato nedala. Byla by zorka, pane štábní?“ naznačila Ranglová, že by si zapálila. Štábní strážmistr Hřebejk sáhl do šuplete, kde měl fasovaný příděl cigaret na měsíc a dal Ranglové rovnou dvě krabičky.

„Máte to u mě, pane štábní! Za tejden jdu domů, takže kdybyste něco potřeboval…?“

„No tak to jsem rád, že jsem vás tu, Ranglová, zastih,“ prohodil Hřebejk, neboť mu došlo, že by za pár dnů ta výpověď Ranglové, která byla taky světská, mohla dopadnout jinak. Jakmile se vrátil štábní strážmistr Hřebejk na pátračku, zavolal na četnickou stanici do Volyně, aby tam prověřili výpověď Karla Dubského, ale aby se nezmiňovali přímo o náhrdelníku. V tu dobu už seděl Karel Dubský na četnické pátračce v separaci. Když ho z ní štábní strážmistr Hřebejk večer vyzvedl a posadil si ho proti sobě v kanceláři, pořád nebylo jasné, kde byl zlatý náhrdelník odcizen. To, že se večer na četnické pátračce objeví manželka Dubského a bude tu přísahat na smrt svých dětí, že náhrdelník dostala před pěti lety od svého bývalého milence Václava Drexlera z Pelhřimova, to celý případ natolik zkomplikovalo, že šéf četnické pátračky štábní kapitán Votruba rozhodl, aby byl Karel Dubský z pátračky propuštěn. Štábnímu strážmistru Hřebejkovi se to sice hrubě nelíbilo, ale nemohl s tím nic dělat. V okamžiku, kdy byl Dubský se svojí ženou na cestě na hlavní nádraží, napadlo štábního strážmistra Hřebejka zavolat četnickou stanici v Pelhřimově, kde se dozvěděl, že Václav Draxler je už osm let po smrti. Jako uragán vrazil do kanceláře šéfa pátračky a bylo na něm vidět, že je toho plný.

„Šéfe, já to věděl. Taky co může člověk čekat od světskejch! Honem auto a jedeme pro Dubčáky. Ten Drexler už je totiž osm let po smrti!“

„A mordyje! A pak věřte, Hřebejk, někomu, kdo přísahá na smrt svejch dětí.“

„Kamila Dubská si to přísahání mohla, pane štábní, klidně dovolit, protože ta Alena není její dcera, tu s Dubským, když ovdověl, vyvdala. Jinak s Dubským žádný děti nemá a Dubčák žil vlastně s Ranglovou celou dobu na psí knížku. No nic. Teď si konečně podáme Dubčáka i tu jeho prolhanou ženskou,“ odešel štábní strážmistr Hřebejk na dvůr k autu a během deseti minut seděli manželé Dubských opět na pátračce.

Upřímně řečeno, neměli to s nimi četníci z pátračky nijak lehký. Dubská, když jí štábní strážmistr Hřebejk vyvrátil její výpověď, odmítla jako manželka Karla Dubského vypovídat, a Dubský se nechal klidně zavřít znovu do separace. Nakonec, neseděl tam nijak zbytečně. Četníci mu přišili krádež prostou a to za ukradený pánský oblek a jeho zapírání jen zvýšilo podezření, že zlatý náhrdelník, který zastavil v písecké zastavárně, pochází z nějaké dosud neobjevené krádeže. Kamilu Dubskou propustili ještě ten den z četnické stanice a Karel Dubský skončil ve věznici nad píseckým splavem, protože i vrchní soudní rada Žlábek z Krajského soudu byl přesvědčený o tom, že se jedná o prachsprostou zlodějnu. Karel Dubský dostal za krádež obleku v obci Hradiště u Blatné od vrchního soudního rady Žlábka dva měsíce a štábní strážmistr Hřebejk tak dostal další čas zjistit, kde došlo k odcizení náhrdelníku.

Když se koncem srpna objevil nečekaně na četnické pátračce vrchní soudní rada Žlábek z Krajského soudu a štábní kapitán Votruba ho chtěl pohostit blatenskou slivovicí, s překvapením zjistil, že jim dochází a v černé vysoké registračce u okna v šanonu PŘÍSNĚ TAJNÉ už žádná další není. Hned druhý den si také zavolal k sobě do kanceláře Hřebejka a vyslal ho do blatenského lihovaru. Hřebejk nebyl nijak proti, vzal si s sebou strážmistra Kovaříka jako řidiče, protože se tato návštěva nikdy neobešla bez koštu. A když už byl na odchodu z kanceláře, tak mu štábní kapitán připomněl případ s náhrdelníkem.

„Hřebejk, tak jsem o tom Dubským poslední dobou dost přemýšlel a napadla mě taková pitomost. Podívejte se s blatenským vrchním z četnický stanice kolem toho Hradiště, kde ukrad Dubský to fungl nový kvádro, kde všude tam kolem ten Dubčák v tu dobu jezdil. Já bych za to nic nedal, že ten náhrdelník nebude daleko. Mně pořád vrtá hlavou, že takovou krádež nikdo do teď neohlásil!“

„Pane štábní, mě zase mrzí, že jsem na takovou pitomost, jak vy říkáte, nepřišel sám. Na tom by, sakra, mohlo něco bejt,“ připustil tuto možnost štábní strážmistr, a když se k polednímu vrátil na pátračku v poněkud povznesené náladě, přinesl do kanceláře šéfa četnické pátračky nejen tři lahve blatenské slivovice, ale i sepsaný protokol s Josefem Karlíkem z Březí nedaleko Blatné.

„Pane štábní, po tý vaší pitomosti se vyplatilo jít. Tenhle Josef Karlík celou dobu podezříval svoji snachu, že ten zlatej náhrdelník ukradla. A samozřejmě že to nechtěl nikde hlásit. Vrchní strážmistr Vokurka z Blatný to celou dobu věděl, ale protože jsme s tím dělali tajnosti a nedali jsme to do Pátracího věstníku, tak se tím netrápil. Jinak Dubčák tam u nich ten den samozřejmě byl. Brousil jim tam nože a nůžky, ale je ve snu nenapadlo, že by jim vlez do pokoje a tam jim náhrdelník, kterej byl položenej na veškostnu, ukrad.“

„Takže jsme si to, Hřebejk, vlastně pohnojili sami. Abych řek pravdu, Hřebejk, začínám sám o sobě ztrácet iluze, že jsem ten nejlepší šéf týhle pátračky.“

„Pane štábní, tak o to nemějte obavy. Lepšího šéfa by tahle pátračka nenašla. Tyhle pochybnosti pusťte z hlavy. Na to je nejlepší lék to rozchodit. Mně když není někdy dvakrát, tak vyrazím ven buď do lesa, nebo k vodě. Jste tady pořád zavřenej v kanceláři, vyražte ven mezi lidi a hned přijdete na jiný myšlenky.“

„Tohle si, Hřebejk, plánuju každej den, ale vždycky mi do toho něco vleze.“

„Máte tady, pane štábní, zástupeckýho? Máte. Někdy je třeba prostě vysadit. Na nic nečekejte a vyražte hned teď. Případ se zlatým náhrdelníkem je vyřešenej. Co vás tady drží? Mně vždycky udělá dobře procházka lesem na Živec, kde si dám gáblík a pivko, pokecám s chlapama, co dělají v lese, a vracím se na pátračku s čistou hlavou.“

„Hřebejk, s čistou hlavou? Tohle mi zrovna vy netvrďte. To bych vás nesměl znát.“

„No pravda, někdy se zpátky zastavím ještě v penziónu U Malířských na nějaký to další pivko, anebo to vezmu kolem vody k Hesounovi až na Smetiprach a pokecám u vody s rybářema. To má fakt co do sebe,“ navnadil štábní strážmistr Hřebejk šéfa pátračky na cestu kolem vody. A ten ho překvapil tím, že si vyndal ze stolu novou krabičku viržínek, všechno v kanceláři pozamykal a vstal od stolu.

„Kdyby mě, Hřebejk, někdo hledal, tak jsem šel hledat ticho. Máte pravdu, jsou věci, který by se neměly dlouho odkládat. Jdu se cournout kolem vody,“ nasadil si šéf pátračky čepici a ještě jednou se podíval po kanceláři, jestli je všechno pozamykané.

„Dobrý pořízení, pane štábní. Jinak zejtra si nechám přivézt z basy Dubčáka a pořádně mu to tady konečně naservíruju. Už se těším, až ho v kanceláři rozbrečím, kramáře zlodějskýho,“ ulevil si Hřebejk a kancelář četnické pátračky byla ten den až do večera bez jejího šéfa.

Když se vrátil štábní kapitán Votruba večer na pátračku, bylo na něm vidět, že mu ta cesta kolem vody prospěla. Na stole ho v kanceláři čekala kopice pošty, kterou během chvilky pročetl a roztřídil podle důležitosti, a když se sešla celá pátračka u něho v kanceláři, zapálil si viržínko a nechal krabičku s nimi kolovat. Samozřejmě že se nejdřív ozval štábní strážmistr Hřebejk.

„Tak co, pane štábní, našel jste u vody to, co jste chtěl?“

„Našel, Hřebejk. Byla to od vás moc dobrá rada. Vzal jsem to kolem vody k Hesounovi a pokračoval jsem k Bártovu mlejnu a dál až na Smetiprach. Tam jsem si dal u pana otce Filipa dobrý gáblík a nějaký to pivo a nechal jsem se převézt na druhou stranu. Když jsem se vracel zpátky do Písku, tak jsem pod Vojníkovem v lese našel nejen krásný místo ve stráni na chatu, ale i neuvěřitelný ticho. Budu stavět chatu, pánové! A začnu chytat ryby.

Poseděl jsem u vody u tří rybářů. Kdybych to, pánové, neviděl na vlastní oči, nevěřil bych: tahali tam z vody takovýhle kousky,“ naznačil šéf pátračky rukama velikost chycených ryb a všem okamžitě došlo, že rybářskou míru, tu už má jejich šéf v oku. Řeč se pochopitelně pak svezla na věci služební a štábní kapitán Votruba odemkl trezor, kde byl zlatý náhrdelník.

„Teď mi, Hřebejk, řekněte, na kolikátou k nám zejtra přivedou z basy toho kramáře Dubskýho?“ ukázal štábní kapitán Votruba Hřebejkovi na velkou černou registračku u okna, protože to rozhodnutí, že se stane chatařem a rybářem, se muselo zapít.

„V osm jsou tu s ním dva bachaři jako na koni. Budete při tom, pane štábní?“

„Tuhle příležitost si nenechám, Hřebejk, ujít. Vodil nás tu za nos dost dlouho,“ ukázal šéf pátračky na nalité sklenky a všichni chválili štábního strážmistra Hřebejka, že z blatenského lihovaru přivezl zatraceně dobrý materiál.

Když přivedla eskorta z písecké věznice na pátračku kramáře Karla Dubského, tomu zřejmě došlo, že to není pro nic za nic. V kanceláři štábního strážmistra Hřebejka ležel na stole zlatý náhrdelník a vedle něho leželo znalecké ohodnocení píseckého zlatníka Karla Webra, který ho ocenil jen podle váhy na osm tisíc devět set korun. Dubský se tvářil, že ho to nijak nezajímá. To bylo ale jen do té doby, než si vzal slovo šéf četnické pátračky štábní kapitán Votruba.

„Takže, Dubskej, spadla klec. Už víme, kde jste ten náhrdelník ukrad. Zapírat můžete, ale stejně vám to nebude nic platný. Kdybyste to bejval přiznal hned s tím ukradeným kvádrem, tak jste na tom pár měsíců u soudu vydělal. Pro nás je to tím pádem nahlášený nový případ z Březí u Blatný, a tak čekám, co vy na to?“ podíval se šéf pátračky na štábního strážmistra Hřebejka. Dubský chvíli mlčel a pak to z něho vypadlo.

„Tak jsem ho v tom pokoji ukrad. No a co? Stejně vám to trvalo, než jste na to přišli,“ neodpustil si drzost kramář a po slzách, které si tak přál štábní strážmistr Hřebejk, nikde ani stopy. Když se ho štábní strážmistr Hřebejk zeptal, jestli bude vypovídat do protokolu, jen se na to ušklíbl.

„Ani náhodou. A s tím židákem Novotným, až se vrátím z lapáku, si to vyřídím, že mě takhle natáh. Hodinu mě přesvědčoval, že to není zlato, ale duble,“ začal Dubský najednou špekulovat, kdo ho mohl vlastně prásknout. A štábní strážmistr Hřebejk i šéf pátračky se docela bavili, kolik od něho padlo nakonec jmen, ale na bordel na Pěníku, kde se Dubský vyžvanil v posteli Ážině, si vůbec nevzpomněl…

KÁMOŠI SI NEPODÁVAJÍ RUCE

Když se objevil ve známé písecké hospodě na Drlíčově, kam chodila spousta štamgastů písecké četnické pátračky, mladý Vojta Plakánek z Gregorovky, který byl před týdnem u odvodu a nebyl jako rekrut ze zdravotních důvodů odveden, byla to jen otázka času, kdy tu po něm, jako po velice zručném zámečníkovi od firmy Adolfa Raaba, sáhne někdo z galerky od věže. Už dřív po něm pomrkával písecký kasař a kraválista Franta Žofka, v galerce zvaný Ofina, který bydlel nedaleko Gregorovky na Bakalářích a který neměl z minulých vloupaček nasušíno a byl to poslední dobou známý švorcák.

Ofina byl zatraceně šikovný a nebezpečný kasař, štábní strážmistr Hřebejk z četnické pátračky o něm dokonce prohlásil, že se musel jako kasař narodit a už v peřince držel v ruce niklštál. Ale co mu to bylo platný, když dříve tak obávaný kasař Žofka byl trop na nohy. Při vloupání do písecké záložny v šestatřicátém netrefil nohou špršli na žebříku, spadl z prvního patra a zlomil si nešťastně obě nohy v kotníku. Od té doby se Žofka spíš ploužil o berlích, než chodil. Aby se dal mladý Plakánek na dráhu zločinu, k tomu stačilo opravdu málo. Ke konci roku sedmatřicet se ve firmě Raab začalo ztrácet nářadí a při kontrole na vrátnici se našlo u něho. Chtěl prý se udělat, jako zámečník, pro sebe. No nevyšlo to. Okamžitě následoval vyhazov z práce a Vojta Plakánek skončil na chodníku jako nezaměstnaný. Že pak měl problém najít nové místo s touhle ošklivou vizitkou, kterou mu dal majitel firmy Raab při odchodu, to se dalo čekat. Vojta sice našel místo pomocného dělníka v Rourovně v nádvorní partě, kde navážel ke kuplovně litinu a železo do pece, ale už to nebylo za takový peníz, na jaký byl Plakánek zvyklý a jaký měl jako vyučený zámečník u Raaba. Vojta Plakánek se s tím svým malérem u Raaba hned nedostal do zločinecké kartotéky písecké pátračky. To bylo jen proto, že majitel firmy se spokojil s tím, že zloděj Plakánek vrátil všechny ukradené věci, a bylo vše vyřízeno. Samozřejmě se to neutajilo a Vojta Plakánek se tím taky netajil. Proto byl také pozvaný v hospodě U Šímů ke stolu galerky. A když ho tady kasař Ofina všem u stolu představil, podal mu Vojta ruku, ale to u kasaře narazil.

„Vojto, s tou rukou jdi pěkně do prdele, na to my si tu nehrajem. Pamatuj si jednou provždy, že kámoši v galerce si ruce nepodávají,“ sevřel Žofka pěst a předvedl mu s Bradavicí, jak se zdraví mezi sebou lidi z galerky. Teprve po ťukesu pěstí s každým u stolu si mohl Plakánek sednout vedle Bradavice, který byl v galerce známý jako výtržník a ranař, co pro nějakou tu facku nešel nikdy daleko. Pravdou je, že se Vojta Plakánek mezi galerkou od věže velice rychle zabydlel. Moc si považoval, že může sedět u stolu vedle Bradavice, který měl u stolu velké slovo a nikdo se mu neodvážil odporovat. Že se objevil mezi galerkou od věže v hospodě U Šímů nový štamgast, to se na četnické pátračce brzo dozvěděli, protože tam měli své uši. Pochopitelně jim tedy neušlo, že se Vojta Plakánek skamarádil s kasařem Žofkou. Štábní strážmistr Hřebejk, který měl píseckou galerku v malíčku, to sice vzal na vědomí, ale jak se říká, nedělal z toho pohřeb. Kasař Žofka sice četnické pátračce v minulosti pořádně zatápěl, protože si uměl sehnat tipy na trezory, ale s ohledem na jeho zdravotní stav tomu Hřebejk nepřikládal velký význam.

Že se pachatelé s oblibou často vracejí na místo činu, to samozřejmě platilo nejen o vrazích. Platilo to i o zlodějích, a o kasařích jakbysmet. Někteří nepoučení kasaři se dokonce na některá místa, kde už nějakou tu kasu udělali, rádi vraceli i několikrát po sobě. Mezi ně patřil v minulosti i kasař Franta Žofka, který dokázal po sobě vždycky dobře zametat stopy a četníkům uměl, než ho chytili a dali do lapáku, udělat další vrásky na čele. Ofina si totiž vždycky zařídil dokonalé alibi. Rozhodně nepatřil mezi kasaře haury: ti hned po lupu skončili v bordelu, kde bylo holaj šolaj, a v opilosti pak vyžvanili na sebe první poslední. Takže se to doneslo na pátračku a skončili na Borech, kde pár let lepili pytlíky nebo drali peří. Protože se štábnímu strážmistru Hřebejkovi doneslo z galerky na ucho, že to vypadá, že se Ofina opět připravuje na nějakou kasu, nenechal tu informaci jen tak ležet a zašel domů za Žofkou. Hned jak se objevil u něho na pavlači a kasař mu otevřel dveře, zahrozil na něho výhružně prstem.

„Tak jsem se, Franto, domák, že se ti stejská po Borech a po peříčku. Radím ti dobře, zapomeň na nějakou káču!

Sám víš, jak jsi na tom. Nemusel by ses z těch Borů už taky vrátit. Ber to jako vážný varování!“

„Proboha, kdo vám, pane štábní, takovou kravinu nakukal? Samozřejmě že to, pane štábní, kapíruju, ale uznejte sám, můžu já jít s takovejma kripl nohama na nějakou káču? To by byla vyložená sebevražda. Vypadám snad na ní?“

„Franto, nečůrej mi na nohy. My dva se neznáme tejden. Vím až moc dobře, co v tobě dříme za rošťárny. Dej si na mě fakt pozor! Znám tě jako svý boty. Na tobě bylo vždycky až moc dobře vidět, že na sebe něco víš, tak bacha!“ došlo opět na výhrůžné zahrození prstem a štábní strážmistr Hřebejk měl v tu chvíli za to, že pro tu chvíli udělal až dost.

Než se sešel měsíc s měsícem, narodila se písecké četnické pátračce rozpáraná a vykradená popelka na obecním úřadu v Protivíně. Bylo to na svatou Annu a štábnímu kapitánu Votrubovi událost oznámil strážmistr Hlaváček z protivínské četnické stanice, který si na místo vyžádal výjezd četnické pátračky.

„Beru na vědomí, strážmistře. Jsme tam jako na koni. Víte už, kolik se toho ztratilo?“

„Peníze v trezoru žádný nebyly, pane štábní. Byly tam dárky na Vánoce pro paní starostovou a taky…“

„Koukám, že pan starosta neponechává nic náhodě. To už v červenci kupuje ženě dárky na Vánoce?“

„No v tom trezoru byl, pane štábní, takovej krátkej liščí kožich.“

„Paleto se tomu říká, strážmistře. Paleto.“

„Jo, paleto. A ještě…,“ udělal strážmistr Hlaváček dlouhou pomlku, takže to vypadalo, že se bojí pokračovat v řeči.

„A taky v něm byla pistole pana starosty Pexídra, pane štábní, s…,“ vypadlo ze strážmistra konečně a dál se nedostal.

„I do prdele! Tou pistolí jste měl, strážmistře, začít! Už vyrážíme,“ položil šéf pátračky telefon a hned začal dávat dohromady kompletní výjezd.

Rozpáraná popelka z boku do trojúhelníku, klasický způsob, který nebyl pro četníky nic překvapujícího. To byl vcelku známý a obvyklý způsob všech kasařů, kteří dělali tyhle trezory. Na místě činu byly v popelu jediné šlápoty a starosta měl větší vítr z ukradeného liščího kožichu pro svoji ženu než z odcizené zbraně, k níž si pachatel přibral z trezoru dvě krabičky nábojů. Je asi zbytečné dodávat, že na místě napadl štábního strážmistra Hřebejka okamžitě kasař Franta Žofka. Kancelář starosty byla v přízemí, což jen zesilovalo Hřebejkovo podezření, že by to mohl být právě on. Takže to bylo první, s čím štábního kapitána Votrubu překvapil, když se zeptal, jestli tuší, kdo mohl akci provést.

„Pane štábní, což o to, týpka bych na tohle darebáctví možná i měl, ale zaráží mě ta bouchačka. Tu by Ofina do ruky nikdy nevzal. On je hrozně pověrčivej. Leda…“

„Leda co, Hřebejk?“

„Leda že by, pane štábní, na tu káču dostal Ofina od někoho zaručenej tip a…“

„… poslal na ní někoho jinýho. Tak jste to myslel, Hřebejk?“

„Přesně tak, pane štábní. Dokonce bych věděl koho,“ vzpomněl si Hřebejk na nové kamarádství Ofiny s Vojtou Plakánkem z hospody U Šímů. Plakánkovi už dala galerka přezdívku Hezoun. A začal o tom vážně přemýšlet, protože by to byla od kasaře Franty Žofky zase pěkně vymyšlená rošťárna. Okamžitě si vybavil případ rozpárané popelky ve Vimperku, kde si Ofina na své malé boty (měl číslo bot osmatřicet) připevnil podrážku z bot velikosti dvaačtyřicet s dezénem pneumatiky z auta. Zamotal tím četníkům při tipování pachatele pořádně hlavu. Ofina byl známý hračička a dovedl o zločinu zatraceně moc přemýšlet.

„Moc bych za to nedal, pane štábní, že Ofina sem poslal na tu popelku Vojtu Plakánka z Gregorovky. To jsou teď moc velký kámoši. Hezoun by mi na tuhle práci docela pasoval. Machr to je a pro takovýho šmátka jako je on, je taková bezbranná popelka máček. Že mu Ofina připravil neprůstřelný alibi, o tom ani na chvilku nepochybuju. To Ofina umí. O tom jsme se, pane štábní, už párkrát přesvědčili.“

„Takže vám, Hřebejk, nemusím radit. Víte, co máte dělat. Koukejte se kolem toho Hezouna z Gregorovky pořádně otočit, protože ta bouchačka s takovým arsenálem mi nedá spát. Prachy tu ten kasař nenašel a byl bych nerad, aby to zkusil jinde a neměli jsme tady nakonec zastřelenýho četníka. Hezoun je mladej janek a víme prd, co by udělal, kdyby…“

„Je mi to jasný, pane štábní. Jen co se vrátíme do Písku, vyrazím,“ šel štábní strážmistr Hřebejk se strážmistrem Hlaváčkem dělat po Protivínu mezi lidmi šetření k případu, jestli se nedostanou k nějakému slušnému poznatku, ale moc si od toho nesliboval.

Když prošel štábní strážmistr Hřebejk se strážmistrem Hlaváčkem těch pár známých protivínských hospod, zamířili na nádraží, kde měli oba pár známých ajznbonů. Nevynechali pochopitelně ani nádražní restauraci, kde narazili na Matěje Kuberu, bývalého ajznbona, který tu „bydlel“ od rána do večera snad ani ne kvůli pivu, jako kvůli tomu, že ani na zasloužené penzi nemohl být bez svého milovaného nádraží. Prožil tady kus života a doma mu scházely dýmající a odfukující mašiny, které od rána do večera sledoval za oknem z hospody. Matěj Kubera oba četníky, jen co se objevili ve dveřích, okamžitě zaregistroval a pozval je ke stolu.

„Vás dva když tady vidím pohromadě, tak to nevěstí pro Protivín asi nic dobrýho. Mám pravdu, pánové?“

„Máte, Matěji, máte. Vykradli starostovi Pexídrovi v kanceláři trezor, a proto na to přijela z Písku pátračka.“

„A hergot! Namastili si, pane strážmistře, aspoň pořádně kapsu?“

„Moc ne. Peníze v ní naštěstí nebyly.“

„No to museli bejt ty chlápci pěkně nasraný, když v něm nic nenašli. Nebo našli?“

„I našli, ale na nějaký velký vejskání to asi moc nebude. Starosta tam měl jen dárek pro svoji ženu.“

„A bohužel i pistoli,“ vložil se do hovoru štábní strážmistr Hřebejk a Kubera na něho jen vyvalil oči.

„A mordyje! Z toho by mohla bejt, pánové, někde pořádná polízanice. To se musí vyšetřit, co to bylo za darebáky.“

„No právě. Proto jsme za vámi, Matěji, zašli. Jestli jste si náhodou nevšim, když takhle vartujete u okna ty mašiny, že by s nějakou přijel včera do Protivína někdo, kdo vám sem dvakrát moc nepasuje?“ objednal štábní strážmistr Hřebejk pro všechny pivo a na Kuberovi bylo vidět, že o těch jeho slovech přemýšlí.

„A víte, pane štábní, že přijel? Bylo to už dost k večeru. Přijel plzeňákem kolem devátý, seděl támhle u toho druhýho stolu a byl tu skoro do uzavíračky. Pak se najednou sebral a odešel.“

„Byl starej, nebo mladej? Neměl s sebou nějakou tašku nebo kufr?“

„Tašku měl. Velkou… Koženou… Tu měl určitě. Byla položená na židli a tu jsem měl pořád v merku, když si odskočil na hajzl. Byl to takovej mladej floutek. Měl šedivý manžestráky a černý sako. Libovej městskej frajer.“

„Hezounek, Matěji?“

„Jo. To byl. Ale nelíbil se mi ten jeho zamračenej kukuč. Kouřil viržínka a připadalo mi, že tam vyloženě na někoho čeká, pane štábní,“ pozvedl Kubera sklenici a slušně se do ní podíval.

„A měl světlý vlasy. Byl vysokej asi tak jako vy, pane štábní. To by vás, pánové, mohlo asi taky zajímat,“ přihodil ajznbon zvědavým četníkům další informaci. To už Hřebejk objednal pro každého velkého ruma.

Z nádražní restaurace se vrátil štábní strážmistr Hřebejk na místo činu sice se zajímavým poznatkem, ale podle popisu, který získal od ajznbona Kubery, to ani náhodou nevypadalo na píseckého Vojtu Plakánka. On byl sice hezounek a frajer, který si potrpěl na svůj vzhled, ale byl černovlasý. S tím se vrátila četnická pátračka do Písku a štábní strážmistr Hřebejk ještě to dopoledne zjistil, že Franta Ofina si šel udělat alibi do nemocnice na neurologii, kam nastoupil den před vloupáním do kanceláře protivínského starosty Pexídra.

Pravdou je, že když dali četníci pátračky po výjezdu do kupy všechno, co na pachatele mají, museli si přiznat, že toho moc není. Z místa činu jen jedny trasologické stopy po obuvi velikosti čyřicet čtyři, což vypadalo na pořádného chlapa, žádné palečky technik praporčík Číp na místě nenašel a to, co se tam ztratilo, to mohlo skončit kdovíkde. Štábní kapitán Votruba nebyl daleko od pravdy, když prohlásil, že si to pachatel určitě zopakuje někde jinde, protože si v Protivíně moc nepomohl, a bude hledat jiný trezor, kde by se pořádně napakoval. Zbývalo tedy obejít známé zastavárny a frcy, kde by se mohl objevit liščí kožich, který pachatel mohl dát buď do zástavy, nebo ho tu mohl přímo prodat. Tohle si štábní strážmistr Hřebejk hned oběhal a každého varoval, že se jedná o věc ukradenou, tudíž věc doličnou.

Že na sebe další vloupání nedá dlouho čekat, se potvrdilo už během dalšího týdne, kdy došlo k vloupání do kampeličky v Čížové – ani ne pět kilometrů od Písku. Stalo se tak na svátek Gustava kolem půl čtvrté ráno. Pachatel byl ale vyrušen majitelem, jenž bydlel v patře vily, a když odtud utíkal, dokonce třikrát po sobě vystřelil. O případu se telefonicky okamžitě dozvěděla četnická pátračka, která vyjela na místo se psovodem, ale pes ztratil stopu na peronu nádraží, takže se dalo předpokládat, že pachatel stihl vlak jedoucí na Prahu. Majitel vily nebyl schopen říct četníkům, jestli bylo vystřeleno po něm nebo jen tak do vzduchu, poněvadž byla ještě tma a pachatele neviděl.

Když psovod strážmistr Šustr nasadil služebního psa Armína na revír, tak se na silnici našly tři vystřelené nábojnice ráže devět milimetrů, což podle technika praporčíka Čípa odpovídalo pistoli značky Walther PPK, která byla odcizena z trezoru protivínského starosty Pexídra. Před nedotčeným trezorem se našla na stole kožená taška s kasařským nádobíčkem, s párem šedých teplých ponožek velikosti jednačtyřicet a na podlaze stejně velké stopy po obuvi, jaké se našly při vloupání v Protivíně. Pachatel se dostal do kampeličky po vytržení mříže u okna a rozbití skleněné výplně. Tu nejdřív namazal řídkým těstem a přelepil ji pak utěrkou na nádobí, na které byl v rohu vyšitý monogram M. L. Naštěstí byl psovod strážmistr Šustr zkušený četník a na zajištění nábojnic si zavolal technika praporčíka Čípa. Zdálo se, že se z nich dají sejmout daktylky. A tak četníci z pátračky odjížděli z Čížové po ohledání místa činu přece jen s něčím, co by konečně mohlo vést ke konkrétnímu pachateli.

Že došlo na slova šéfa četnické pátračky, to se štábní kapitán Votruba dozvěděl, když přišel ráno do své kanceláře.

„Takže tady máme, pánové, to, čeho jsem se bál, a máme zatracenou kliku, že nemáme v Čížový mord. No máme aspoň z čeho vařit. Ten monogram z utěrky by nám moh, Hřebejk, pomoct, ne?“ podíval se šéf pátračky na Hřebejka, který neurčitě pokýval hlavou.

„A co ty palečky z patron, Čípe, budou k něčemu na srovnání?“

„Vypadá to, pane štábní, že budou. Jen mám obavy, aby nakonec nebyly starosty Pexídra, když je ládoval do zásobníku.“

„A do prdele, to mi nedošlo. To by fakt mohly bejt jeho palečky. No nebudem z toho dělat pohřeb, pánové. Zejtra se vezmou starostovi Pexídrovi kontrolní otisky a vy s nima, Čípe, sofort pomažete do Budějc na techniku, aby nám to tam páni daktyloskopové zkoukli. A tu tašku ukážete tomu ajznbonovi Kuberovi, jestli ji pozná,“ vyndal si štábní kapitán Votruba novou krabičku viržínek a nechal ji kolovat.

„Musíme mít, pánové, jistotu, než s tím vyrukujeme do Prahy na poznávací úřad. Nechci malovat čerta na zeď, ale ten kasař už po druhý utřel nos a věřte tomu, že co nejdřív půjde na další trezor. Kdyby šlo jen o trezor. To jeho střílení, to se mi, pánové, ani trochu nelíbí. Kasař, který jde na káču s bouchačkou, ten počítá s tím, že ji použije. Teď už je to pro něho buď anebo? Ten chlap potřebuje na něco nutně prachy. Máte, Hřebejk, s tou utěrkou s monogramem nápad?“

„Nápad bych měl, pane štábní. Jestli to není kasař, jak říkáte, pane štábní, od pryč, zkusím našeho půdaře Šimona Šulína, co krade prádlo, ale moc si od toho neslibuju. Byla by to moc velká náhoda. Samozřejmě že se taky otočím kolem Hezouna, jestli bych tam u něho na něco takovýho nenarazil. Mně ten monogram, pane štábní, opravdu nic neříká,“ přiznal Hřebejk, když se ozval praporčík Číp.

„Podle mě to bude, pane štábní, sichr prádlo, co si ho nechávají lepší rodiny prát. Proto je tam taky ten monogram. Do Protivína sjedu zejtra ráno hned druhým vlakem a odpoledne budu už zpátky. Na těch třech hilznách jsem našel docela slušný palečky,“ položil praporčík Číp před štábního kapitána tři daktyloskopické fólie a ten byl jeho prací vyloženě potěšen.

„Už slyším starostu Pexídra, jak se cuká, že otisky nedá, že není žádnej zločinec. Ale ten nápad Hřebejka s tím půdařem Šulínem, ten se mi nejeví zas tak špatnej. Šimon by si moh vzpomenout, když takhle prolejzá ty půdy, a určitě by si to u nás rád vypigloval,“ konstatoval štábní kapitán Votruba a rozpustil poradu, neboť byl objednaný na desátou k zubaři Dubnovi s moudrákem, který si říkal o vytržení.

Když se štábní strážmistr Hřebejk objevil u půdaře Šimona Šulína, málem se vyděsil k smrti. O Šimonovi kdysi štamgast Bradavice prohlásil, že než by se měl jmenovat Šimon Šulín, že by se dal radši z fleku přejmenovat na Šimona Prdel, s tou že je občas nějaká ta sranda.

„Proboha, pane štábní, co vy tady? Já jsem fakt čistej jak lilie. Makám už dobře půl roku na pile u Hovory. Teď sice trochu doktoruju, ale už budu zase fit a pomažu do práce, protože prachy jsou třeba.“

„Jen klid, Šimone, oba víme, jak to s tou tvou lilií vždycky je. Nepřišel jsem tě strčit do lapáku, ale přišel jsem za tebou, abys mi píchnul,“ zmínil se štábní strážmistr o protivínském případu, vytáhl z tašky utěrku s monogramem a ukázal ji Šulínovi.

„Vzpomeň si, Šimone, kdes narazil na půdě na prádlo s takovým monogramem?“

„Ježíšmarja, pane štábní, já fakt už půdy nedělám. Prádlu s monogramem jsem se vyhejbal na sto honů, protože vím, že to je vždycky pro našince průserový, když to četníci najdou.“

„Šimone, chceš si to u štábního kapitána Votruby vypiglovat?“

„No to bych moc rád, pane štábní. Kdo by z galerky nechtěl. Našinec nikdy neví…“

„To jsem rád, Šimone, že to kapíruješ. Tak zavzpomínej, na který půdě jsi na takový prádlo narazil. Moc by sis to u pátračky vypigloval.“

„Teď mě nic, pane štábní, nenapadá, ale budu moc vzpomínat a určitě se vám ozvu,“ dušoval se Šulín a s tím také štábní strážmistr Hřebejk od něho odešel.

Že se vrátí štábní kapitán Votruba na četnickou pátračku bez moudráku, s tím se dost počítalo, protože mu na bolest už delší dobu nezabírala blatenská slivovice. Že se vrátí od doktora Dubna i se jménem Magdaléna Lípová, kterou měl doktor v kartotéce pacientů a od níž se dozvěděl, že jí bylo před týdnem odcizeno ze šňůry na zahradě pár kousků prádla, takže to ani nehlásila, to nikdo na pátračce nečekal. Štábní strážmistr Hřebejk okamžitě vyrazil do Písecké ulice pod Putimskou branou, což bylo nedaleko hospody U Šímů, kde bydlela paní Magdaléna Lípová.

„Tak jste, pane štábní, našli toho zloděje?“ okamžitě poznala Lípová svoji utěrku, na níž byly vyšité její iniciály a ještě zbytky těsta.

„A že je tak zmazaná?“ podivila se učitelka klavíru a bylo jí velmi divné, že utěrku Hřebejk zase schoval do pytlíku.

„Zloděje jsme ještě nenašli, paní Lípová, ale myslím, že to nebude dlouho trvat a že ho brzo najdem,“ vysvětlil štábní strážmistr Lípové, kde se její utěrka našla a že je to momentálně předmět doličný. Lípová mu na oplátku sdělila, že ty utěrky se jí ze šňůry ztratily tři a s nimi zmizely i dvoje mužské šedé teplé ponožky. To už tu ale neměl štábní strážmistr žádné stání, protože do dvora domu Lípových bylo vidět z Gregorovy ulice, kde bydlel Vojta Plakánek zvaný Hezoun.

Šéf četnické pátračky Votruba byl z Hřebejkova šetření u Magdaleny Lípové vyloženě potěšen. Štábního strážmistra, jak měl ve zvyku, obdaroval velkým tříbarevným cucšpalkem, posunul si brýle na čelo a bylo na něm vidět, že si na rozmyšlenou, jak s touto informací naložit, dává na čas.

„Hřebejk, to, co jste zjistil k tomu Hezounovi, to je sakramentsky dobrá indicie. Teď jde o to, abychom to celý…“

„Chtěl jste říct, pane štábní, neposrali, protože na Hezouna toho vlastně moc nemáme, když ty palečky z těch patron jsou Pexídra, mám pravdu?“

„Máte, Hřebejk, líp bych to fakt neřek. Víme, jestli má ten Hezoun vůbec nějakou ženskou?“

„Má a nemá, pane štábní. Nic stálýho to nebude. Omrknu to a snad se něco dozvím od Bobiny. Ta má přehled.“

„To udělejte, Hřebejk, já bych na toho Hezouna, kterej sichr dostal rozumy od Franty Ofiny, zatím nešel,“ brýle se posunuly z čela dolů a bylo rozhodnuto.

Že se štábnímu strážmistru Hřebejkovi za dva dny ozve půdař Šimon Šulín, to opravdu nečekal. Zvlášť když ho pozval domů s tím, že má pro něho docela dobrý erfolk k tomu Protivínu.

„Šimone, samozřejmě že se zastavím, ale my už víme, komu ten monogram patří.“

„No já bych měl pro vás, pane štábní, něco lepšího. Jen tak, abych nevyšel ze cviku, jsem si zašel na jednu půdu a našel jsem tam v krabici zabalenej krátkej liščí kožich. Aby ho někdo neukrad, tak jsem ho radši vzal domů. Takže, když si přijdete…“

„Jsem u tebe, Šimone, cobydup,“ položil Hřebejk telefon a během chvilky už klepal u Šimona Šulína na dveře bytu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hříšní lidé města Písku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.