Drizzt Do’Urden

v nakladatelství FANTOM Print

TEMNÝ ELF

Legenda o Drizztovi 1: Domovina

Legenda o Drizztovi 2: Vyhnanství

Legenda o Drizztovi 3: Útočiště

PLANINA LEDOVÉHO VĚTRU

Legenda o Drizztovi 4: Magický krystal

Legenda o Drizztovi 5: Stříbrné prameny

Legenda o Drizztovi 6: Rubínový klenot

DROWŮV ODKAZ

Legenda o Drizztovi 7: Odkaz

Legenda o Drizztovi 8: Bezhvězdná noc

Legenda o Drizztovi 9: Obklíčeni temnotou

Legenda o Drizztovi 10: Cesta k úsvitu

TEMNÉ STEZKY

Legenda o Drizztovi 11: Tichá čepel

Legenda o Drizztovi 12: Páteř světa

Legenda o Drizztovi 13: Mečové moře

Legenda o Drizztovi 14: Příběhy o Drizztovi

LOVCOVY ČEPELE

Tisíc orků

Osamělý drow

Dva meče

ZMĚNA

Král orků

Král pirátů

Král duchů

ŽOLDÁCI

Služebník krystalu

Slib Čarodějného krále

Cesta patriarchy

NEVERWINTER

Gauntlgrym

Letohrad

Charonův spár

Poslední hranice

POSLEDNÍ

HRANICE

IV.

FANTOM Print

2017

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, ať žijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované užití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Všechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Copyright © 2013 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-903-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-904-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Vítejte ve Faerûnu, v zemi magie a intrik, brutálního násilí a božského soucitu, kde se bohové povznesli a zemřeli a mocní hrdinové povstali k boji s děsivými příšerami. Milénia válčení a dobývání zde vytvořila tucty jedinečných kultur, vybudovala a opět srovnala se zemí zářivá království i tyranská impéria a zanechala po sobě dávno zapomenuté, hrůzami prolezlé ruiny.

ZEMĚ MAGIE

Když byla zavražděna bohyně magie, přes tvář Faerûnu se přehnala magická vlna modrého ohně – Mor kouzel – která některé lidi zabila, mnohé zmrzačila a několik jedinců obdařila úžasnými nadpřirozenými schopnostmi. Mor kouzel navěky změnil povahu samotné magie a rozsel po zemi skryté zázraky, ale také nestvůrnosti, z nichž tuhne krev v žilách.

ZEMĚ TEMNOTY

Faerûn čelí nespočetným hrozbám. V Thayi se sbírají armády nemrtvých pod vedením brilantního, avšak šíleného krále kostěje Szasse Tama. Zrádní temní elfové v Temných říších kují pikle ve službách své kruté a vrtošivé bohyně Lolth. Aboletická svrchovanost, děsivý úl nelidských otrokářů, se vznáší nad Mořem padlých hvězd a šíří chaos a destrukci. A Netherilské impérium, vyzbrojené magií nepředstavitelné moci, slídí v létajících pevnostech po Faerûnu a rozsévá nesvár, aby dosáhlo svých tajuplných cílů.

ZEMĚ HRDINŮ

Faerûn však nezůstává bez naděje. Objevili se hrdinové, kteří s narůstajícím přílivem temnoty bojují. Bitvou zjizvení hraničáři obracejí své stejně zjizvené čepele proti pustošícím hordám orků. Ubohé pouliční krysy bojují důvtipem s démony o osud měst. Tajemní černokněžníci z řad tieflingů spojují síly s neústupnými elfskými válečníky a sesílají na nestvůrné nepřátele oheň a ocel. A stateční služebníci milosrdných bohů nevzdávají svůj boj s temnotou.

ZEMĚ NESPOČTU DOBRODRUŽSTVÍ

PROLOG

Rok znovuzrozeného hrdiny

(1463 údolního letopočtu)

„Nemůžeš předpokládat, že to stvoření je přirozené, a to v žádném smyslu toho slova,“ řekla stínovská žena s tmavou pletí známá jako Měňavkyně starci s šedým vousem. „Je to vtělená zvrácenost.“

Starý druid Erlindir zašoupal nohama v sandálech a hlasitě zabručel.

„Vtělená, to ti říkám.“ Měňavkyně poklepala starému druidovi na spánek, pak mu jemně přejela prstem pod okem a přes tvář k zahnutému nosu.

„Takže tentokrát stojíš skutečně přede mnou,“ zachechtal se Erlindir a odkazoval tím na fakt, že když někdo Měňavkyni oslovil, obvykle hovořil pouze s jejím promítnutým obrazem, s přeludem nepolapitelné čarodějky.

„Říkala jsem, že mi můžeš věřit, Vábničko,“ odvětila a použila přezdívku, kterou mu dala, když se s ním před mnoha měsíci seznámila v jeho háji.

„Kdybych ti nevěřil, přišel bych snad na toto místo?“ Rozhlédl se kolem, po tmavé krajině Stínopádu, a upřel pohled na zkroucenou pevnost a věž před sebou, na stavbu s věžičkami a mnoha – patrně oživenými – chrliči, kteří po něm pokukovali a hladově se zubili. Právě prošli nanejvýš nepříjemným močálem, který páchl smrtí a rozkladem a byl obydlen nemrtvými stvůrami. Hrad nepředstavoval zlepšení.

„Ach, Erlindire, lichotíš mi,“ škádlila ho Měňavkyně, pak ho chytila za bradu a obrátila jeho pohled zpátky k sobě. Věděla, že její čáry nevydrží věčně, a nechtěla, aby nepřirozená scenérie vytrhla druida z jejich vlivu. Erlindir byl koneckonců ze staré školy, stoupenec bohyně přírody Mielikki. „Ale pamatuj, proč jsi tady.“

„Ano, ano,“ odvětil, „kvůli té nadpřirozené kočce. Takže chceš, abych ji zničil?“

„Ach, ne, to v žádném případě!“ zvolala Měňavkyně.

Erlindir na ni zvědavě pohlédl.

„Pantera má můj přítel, lord Draygo,“ vysvětlila Měňavkyně. „Je to černo… mág, proslulý a velmi mocný.“ Odmlčela se, aby odhadla druidovu reakci, jelikož se bála, že její přeřeknutí mohlo starci odhalit její léčku. Existoval důvod, proč močál kypěl nemrtvými. Žádný druid, ať už očarovaný či ne, by nedychtil pomáhat černokněžníkovi.

„Lord Draygo se obává, že koččin pán vytváří další… zvrácenosti,“ lhala. „Byla bych ráda, kdybys mohl vytvořit mezi ním a kočkou pouto, aby viděl jejíma očima, až bude povolána domů, a abys odřízl její pouta s Astrální sférou a ukotvil ji místo toho tady.“

Erlindir na ni podezřívavě pohlédl.

„Jen nakrátko,“ ujistila ho. „Až se ujistíme, že její pán nezneužívá přírodu ke zlým úmyslům, kočku zničíme. A jeho taky, pokud to bude nutné.“

„Byl bych radši, kdybys ho přivedla ke mně, abych zjistil, jaké škody už napáchal,“ namítl Erlindir.

„Budiž,“ souhlasila čarodějka ochotně, protože lhát uměla velice snadno.

„Udržet brány otevřené bylo těžší,“ pošeptal Draygo Rychlý skrze křišťálovou kouli svému společníkovi, Parisi Ulfbinderovi, stejně vysoce postavenému a mocnému černokněžníkovi, který žil ve věži podobné té Draygově, ta jeho však nestála ve Stínové enklávě, nýbrž na půdě Torilu. „A můj učedník mi oznámil, že vrátit se domů stínovým krokem nebylo tak snadné, jak čekal.“

Paris si hladil krátký černý vous – který Draygovi připadal v oblinách křišťálové koule zvlášť výrazný. „Válčili s drowy, ne? A dozajista i s drowskými spřádači kouzel.“

„Myslím, že v tu dobu ne.“

„V útrobách Gauntlgrymu se však nacházelo velké množství drowů.“

„Podle toho, co mi řekli, ano.“

„A Glorfathel?“ zeptal se Paris a myslel tím elfského mága z žoldácké družiny Cavus Dun, který těsně před důležitou konfrontací v Gauntlgrymu dosti náhle zmizel.

„Nic o něm nevím,“ přiznal Draygo Rychlý. A rychle dodal: „Ano, je možné, že Glorfathel vyvolal nějaké magické vlny, které náš ústup zkomplikovaly. Nevíme ale, jestli nás zradil. Jistí jsme si jenom v případě trpasličí kněžky.“

Paris se opřel a prohrábl si prsty dlouhé černé vlasy. „Nemyslíte si, že to byl Glorfathel, kdo narušil stínový krok,“ uhádl.

Draygo Rychlý zavrtěl hlavou.

„A nemyslíte si ani, že by to bylo dílo drowských mágů nebo kněžek,“ pokračoval Paris.

„Stínový krok byl obtížnější,“ namítl Draygo. „Ve vzduchu visí změna.“

„Mor kouzel byl změnou,“ řekl Paris. „Postup Stínu byl změnou. Teď se jednoduše usazuje nová realita.“

„Anebo se ta stará připravuje k návratu?“ nadhodil Draygo Rychlý. Na opačné straně křišťálové koule si Paris Ulfbinder mohl pouze povzdychnout a pokrčit rameny.

Koneckonců to byla pouze teorie, víra založená na tom, jak Paris, Draygo Rychlý a několik dalších vykládalo „Cherlrigovu temnotu“, tajuplný sonet nalezený v dopise napsaném starověkým kouzelníkem Cherlrigem. Cherlrigo tvrdil, že báseň přeložil z Listí jedné trávy, nyní ztraceného svazku, který byl sepsán skoro před tisíci lety a vycházel z proroctví z doby ještě o tisíc let starší.

„Svět je plný proroctví,“ varoval Paris, jeho hlas však nezněl ani zdaleka přesvědčeně. Přece jen byl s Draygem, když dopis vyzvedli, a problémy a mocné kletby, které spolu se stránkou objevili, dodávaly jejímu obsahu jistou váhu.

„Pokud máme věřit Cherlrigovi, svazek, ve kterém sonet objevil, byl sepsán v Myth Drannoru,“ připomněl Draygo Rychlý Parisovi. „Temnými věštci ve Věži větrné písně. Nejedná se o knihu blábolů nějakého provinčního proroka.“

„Ne, ne, je ale plná záhadných zpráv,“ opáčil Paris.

Draygo Rychlý tu nešťastnou skutečnost kývnutím připustil.

„Oktáva je přesvědčena, že jde o dočasný stav,“ pokračoval Paris. „Nereagujme ustrašeně na něco, čemu úplně nerozumíme.“

„Nezahálejme, zatímco svět okolo nás se připravuje na změnu,“ opáčil starý černokněžník.

„Je to dočasný stav!“ odvětil Paris.

„Jen pokud druhé čtyřverší bude rozluštěno jako měřítko času, ne prostoru,“ připomněl Draygo Rychlý.

„Obrat v devátém verši je velmi jasným náznakem, starý příteli.“

„Existuje spousta výkladů!“

Draygo Rychlý se opřel a špičkami seschlých prstů klepal o sebe před svým zamračeným obličejem. Maně pohlédl na pergamen, který ležel obrácený čelní stranou dolů na kraji stolu. Slova sonetu mu tančila před očima, když zamumlal: „A s nepřáteli s laskavým požehnáním od bohů.“

„A vy víte o nějakém takovém oblíbenci?“ zeptal se Paris, jeho tón ale naznačoval, že už zná odpověď.

„Možná,“ přiznal Draygo Rychlý.

„Musíme ty vyvolené smrtelníky sledovat.“

Draygo Rychlý začal kývat hlavou, ještě než Paris očekávanou připomínku vyslovil.

„Budou vás vinit ze ztráty meče?“ zeptal se Paris.

„Je to selhání Herzga Alegniho!“ protestoval Draygo Rychlý až příliš vehementně.

Paris Ulfbinder našpulil silné rty a svraštil obočí.

„Nebudou ze mě mít radost,“ připustil Draygo Rychlý.

„Obraťte se soukromě na prince Rolana,“ poradil Paris a myslel tím vládce Šerotepu, mocného města ve Stínopádu, kde stála věž Drayga Rychlého. „Začíná věřit, že ‚Cherlrigova temnota‘ může být důležitá.“

„Bojí se?“

„V sázce je hodně,“ přiznal Paris a Draygo Rychlý zjistil, že s tím nemůže nesouhlasit. Když na chodbě před dveřmi uslyšel zvuky, rozloučil se starý černokněžník se svým společníkem a zakryl věšteckou kouli hedvábnou látkou.

Poznal hlas Měňavkyně – hovořila s jedním z jeho pobočníků stále kus od komnaty – a věděl, že s sebou přivedla druida, přesně jak se dohodli. Draygo Rychlý věděl, že mu zbývá několik chvil, proto vzal do ruky pergamen, zvedl si ho k očím a znovu si přečetl sonet.

Užij si hry, když stíny kradou den…

Pro ty, kdo chodit se učí, celý svět jen poloviční je.

Na houbě hodovat a loupat klas, když slunce ho zalije;

Neotálej, neboť bohové dál sní svůj sen.

Pozor si však dej, tiše mluv a našlapuj opatrně.

Jen neprobouzej božské, abys uspíšil den Rozervání!

Hluboká ztráta totiž už daleko není;

Nevyhnutelná trhlina volbou bude či ne.

Ach, ano, osamělý svět opět čeká čas putování!

Se ztracenými královstvími a poklady v dosahu,

A s nepřáteli s laskavým požehnáním od bohů.

Božskými sférami jsou vrženi celí i rozervaní,

Pro kouzla i loď chodce větru z dosahu;

A s cetkami pro ty, kdo těší se přízni bohů.

„Který bůh obdařil svým laskavým požehnáním tebe, Drizzte Do’Urdene?“ zašeptal. Všechno – Drizztova láska k přírodě, jeho status hraničáře, jednorožec, na kterém jezdil – ukazovalo na Mielikki, bohyni přírody, jenže Draygo Rychlý slyšel mnoho lidí šeptat o tom, že Drizzt je oblíbeným dítětem úplně jiné a mnohem temnější bohyně.

Seschlý starý černokněžník každopádně nepochyboval o tom, že drowský odpadlík je oblíbencem nějakého boha. V této části jeho výzkumu záleželo velmi málo na tom, kterého.

Když uslyšel klepání na dveře, znovu odložil „Cherlrigovu temnotu“ čelní stránkou dolů na stůl, pomalu vstal a vyzval Měňavkyni a jejího společníka, ať vstoupí.

„Vítejte, Erlindire, zástupce Mielikki,“ pozdravil taktně a přemítal, co by se mohl o této bohyni dozvědět, možná něco o její přízni, navíc k tomu, co druid na naléhání Měňavkyně slíbil pro Drayga udělat.

„Je to vaše první návštěva ve Stínopádu?“ zeptal se Draygo Rychlý.

Druid kývl. „Poprvé jsem vstoupil do země bezbarvých květin,“ odvětil.

Draygo Rychlý pohlédl na Měňavkyni, která sebevědomě kývla, aby mu potvrdila, že Erlindir je plně pod vlivem jejího zaklínadla.

„Chápete, co po vás chceme?“ zeptal se Draygo Rychlý druida. „Abychom mohli dále prošetřit tuto zvrácenost?“

„Připadá mi to jednoduché,“ odpověděl Erlindir.

Draygo Rychlý kývl a mávl rukou na boční dveře, čímž Erlindira vyzval, aby šel první. Když druid vykročil, starý černokněžník se zařadil po bok Měňavkyně. Pustil Erlindira do vedlejší komnaty před nimi a dokonce ho požádal, aby chvíli posečkal, pak mezi nimi zavřel dveře.

„O Drizztovi neví?“ zeptal se.

„Pochází z daleké země,“ zašeptala Měňavkyně.

„Takže si pantera s drowem nespojí? Příběhů o něm koluje mnoho a jsou slavné.“

„O Drizztu Do’Urdenovi nic neví. Zeptala jsem se ho přímo.“

Draygo Rychlý pohlédl na dveře. Byl rád, ale zároveň i trochu zklamaný. Jistě, kdyby Erlindir o Drizztovi a Guenhwyvar věděl, mohlo by být obtížné úkol provést. Mohl by pantera poznat, a takový šok by mohl prolomit čáry Měňavkyně. Zisk však mohl vyvážit ztrátu jeho služeb, neboť Erlindir jim mohl prozradit, pod velkým nátlakem samozřejmě, informace o tom, jak si Drizzt stojí s bohyní Mielikki.

„Nemohl mi lhát,“ dodala Měňavkyně. „V tu chvíli jsem už totiž byla v jeho myšlenkách a lež bych odhalila.“

„Ach, dobře,“ povzdychl si Draygo Rychlý.

Měňavkyně, která netušila nic o debatě, kterou spolu vedli Draygo Rychlý, Paris Ulfbinder a několik dalších netherilských lordů, na něj pohlédla lehce překvapeně.

Starý černokněžník odpověděl na její pohled nevýrazným, odzbrojujícím úsměvem. Otevřel dveře a spolu s Měňavkyní se připojil k Erlindirovi v boční komnatě, kde pod hedvábnou látkou podobnou té, která zakrývala jeho křišťálovou kouli, přecházela sem a tam Guenhwyvar, uvězněná v miniaturní magické kleci.

Venku před rezidencí Drayga Rychlého Efron Alegni vše sledoval a čekal. Viděl jít Měňavkyni dovnitř – nebo aspoň její přelud, jelikož v případě neúnavné iluzionistky jeden nikdy nevěděl, jestli se skutečně dívá na ni. Jejího lidského společníka neznal, stařec však rozhodně nebyl stín, nevypadal jako Netherijec a pobyt ve Stínopádu mu očividně nebyl příjemný.

Efron věděl, že jde o pantera.

Ta myšlenka v něm hlodala. Draygo Rychlý mu pantera nevrátil, kočka však patrně představovala Efronův nejlepší nástroj pomsty Dahlii. Měňavkyně ho zklamala při svém jednání s drowským hraničářem, když se snažila směnit pantera za kýžený netherilský meč, Efron však neselže. Věřil, že když získá kočku, podaří se mu odstranit jednoho z Dahliiných největších spojenců z herního pole.

Jenže Draygo Rychlý to zakázal.

Draygo Rychlý.

Efronův učitel. Za toho ho aspoň považoval.

V mysli mu stále zněla poslední slova seschlého starého černokněžníka: „Hloupý kluku, nechal jsem tě žít jenom z úcty ke tvému otci. Když teď už není, skončil jsem s tebou. Tak táhni. Pusť se za ní, mladý blázne, a brzy svého otce opět uvidíš, v temnějších zemích.“

Efron se pokusil k Draygovi vrátit, napravit rozkol mezi nimi.

Učedníci ve službách starého černokněžníka ho však důrazně vykázali.

A teď tohle – a Efron věděl, že návštěva Měňavkyně souvisí s plány, které měl starý černokněžník s panterem. S plány, které nezahrnovaly Efrona. S plány, které Efronovi nepomohou získat, co chce.

S plány, které popravdě Efronovi vše ještě víc zkomplikují.

Zmrzačený mladý tiefling, jehož mrtvá paže se neužitečně houpala za ním, dřepěl v tmavém křoví před rezidencí Drayga Rychlého po velkou část dne.

A šklebil se.

„Hrajete nebezpečné hry, starý černokněžníku,“ podotkla Měňavkyně později té noci, když si od Drayga Rychlého brala odměnu.

„Ne, pokud jsi provedla svůj průzkum a čáry správně. Ne, pokud tenhle Erlindir je jen z poloviny takový druid, jak tvrdíš.“

„Je docela mocný. Právě proto se divím, že dovolíte, aby se vrátil zpátky na Toril živý.“

„Mám snad zabít každého mocného kouzelníka a klerika?“ zeptal se Draygo Rychlý.

„Teď už ví příliš mnoho,“ varovala Měňavkyně.

„Ujistila jsi mě, že Drizzta Do’Urdena nezná a v rozlehlých zemích Faerûnu se k němu nikdy ani nepřiblížil.“

„Pravda, ale pokud choval nějaké podezření, nemohl na sebe použít podobná kouzla, jaká použil na vás – kouzla, která mu umožní vidět svět panterovýma očima?“

Draygo Rychlý strnul s rukou nataženou k polici, kde schovával brandy ze Stříbroluní. Otočil se ke své návštěvnici. „Mám chtít zpátky své peníze?“

Měňavkyně se lehce zasmála a zavrtěla hlavou.

„Tak proč ses o něčem takovém vůbec zmiňovala?“ obořil se na ni Draygo Rychlý. Nechal svá slova viset ve vzduchu a její úsměv se stal škádlivým. Chopil se láhve, nalil dvě sklenky, jednu postavil na kotec a z druhé usrkl.

„Ale, ale, lstivá dámo,“ pravil nakonec, „snažíš se ze mě vymámit mé motivy?“

„Takže přiznáváte, že by vaše… taktika vzbudila moji zvědavost, je to tak?“

„Proč? Máme přirozeně zájem o lady Dahlii a její společníky. Přivodili mi velkou úzkost a bylo by ode mě nedbalé, kdybych jim to neoplatil.“

„Byl u mě Efron,“ řekla.

„Hledal pantera.“

Kývla a Draygo Rychlý si všiml, že v ruce drží brandy, kterou jí nalil, třebaže jí sklenku nepodal a ona si pro ni nepřišla – nebo to aspoň vypadalo, že si pro ni nepřišla. „Vím, že si Efron zoufale přeje tuhle Dahlii zabít.“

„Pak mu přeji hodně štěstí!“ odvětil Draygo Rychlý nadšeně.

Jenže Měňavkyně jeho předstíraným emocím neuvěřila, stála tam a vrtěla hlavou.

„Ano, je jeho matka,“ zodpověděl Draygo Rychlý její nevyslovenou otázku. „Ze sémě Herzga Alegniho. Ta ohnivá elfka, Dahlia, ho hned po narození shodila z útesu. Škoda, že mu pád nedopřál milosrdnou smrt, přistál ale mezi borovicemi. Stromy jeho pád zbrzdily, a třebaže mu zlomily páteř, bohužel přežil.“

„Jeho zranění…“

„Ano, Efron byl a stále je ošklivě zmrzačený,“ vysvětlil černokněžník. „Jenže Herzgo Alegni ho odmítl nechat jít. Po fyzické i po emocionální stránce, po mnoho let, dokud se neukázalo, že z Efrona nic bude.“

„Že bude zkroucený. Neduživý.“

„A v tu dobu…“

„Už z něj byl čarodějův učeň, slibný mladý černokněžník pod bedlivým dohledem velkého Drayga Rychlého,“ uhádla Měňavkyně. „A co víc, stal se kyjem, kterým jste rozbil nezlomnou vůli problematického Herzga Alegniho. Stal se pro vás neocenitelným.“

„Žijeme v těžkém světě,“ postěžoval si Draygo Rychlý. „Každý musí použít všechny nástroje, které se mu nabízejí, aby dokázal správně proplouvat rozbouřenými vodami.“

Zvedl sklenku v přípitku a napil se. Měňavkyně ho napodobila.

„A čeho chcete dosáhnout nyní, prostřednictvím pantera?“ zeptala se.

Draygo Rychlý pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo. „Jak dobře znáš Erlindira?“

Tentokrát pokrčila rameny Měňavkyně.

„Uvítal by tě ve svém háji?“

Kývla.

„Je stoupencem Mielikki,“ podotkl Draygo Rychlý. „Víš, jaké má postavení?“

„Je mocný druid, rozum mu ale zatemnil věk.“

„Je ale oblíbencem své bohyně?“ zeptal se Draygo Rychlý, zjevně naléhavěji, než zamýšlel, jak mu prozradila její reakce – Měňavkyně totiž strnula a zatvářila se ustaraně.

„Musí být, aby získal moc, ne?“

„Musí být mnohem víc,“ namítl Draygo Rychlý.

„Ptáte se mě, jestli se Erlindir těší mimořádné přízni Mielikki? Jestli je Vyvolený?“

Starý černokněžník ani nemrkl.

Měňavkyně se mu vysmála. „Kdyby byl, myslíte si, že bych se ho pokusila podobně podvést? Opravdu mě máte za takovou hlupačku, starý černokněžníku?“

Draygo Rychlý směšné otázky mávnutím odmítl, usrkl pití a v duchu se pokáral za to, že se bezhlavě pustil za nápadem, který byl tak přitažený za vlasy. Uvědomil si, že jedná hloupě. Naléhavý rozhovor s Parisem Ulfbinderem se mu dostal pod kůži.

„Věděl by Erlindir o jiných lidech, kterým je jeho bohyně nakloněna?“ zeptal se.

„Pravděpodobně hlava jeho řádu.“

„Ne – anebo možná,“ řekl černokněžník. „Hledám oblíbence, známé jako ‚Vyvolené‘.“

„Mielikki?“

„Všech bohů. Jakékoli informace, které mi o nich dokážeš zjistit, velmi ocením a štědře odměním.“

Natáhl se, aby jim dolil, když se Měňavkyně velmi skepticky a velmi zaujatě zeptala: „Drizzt Do’Urden?“

Draygo Rychlý opět pokrčil rameny. „Kdo ví?“

„Možná Erlindir,“ odvětila Měňavkyně. Vyprázdnila sklenku, vykročila pryč a zastavila se jen na tak dlouho, aby střelila pohledem po místnosti, kde sem a tam přecházela Guenhwyvar.

„Užijte si čas strávený na Torilu,“ poznamenala.

„Užijte…“ zamumlal si Draygo Rychlý pro sebe, když odešla. Touto radou se často neřídil.

ČÁST 1.
ZLOMENÉ DÍTĚ

Nepovažoval jsem to za možné, svět kolem mě však dál šedne a je stále víc matoucí.

Jak široká se mi zdála hranice mezi temnotou a světlem, když jsem opustil Menzoberranzan! Překypoval jsem spravedlivou sebejistotou, i když se můj vlastní osud zdál být v sázce. Mohl jsem ale s velkým přesvědčením a vnitřním uspokojením zabušit pěstí do skály a prohlásit: „Takto svět nejlépe funguje. Toto je správné a toto špatné!“

A teď cestuji s Artemisem Entrerim.

A mou milenkou je žena, která…

Hranice mezi temnotou a světlem se nadále ztenčuje. Co mi dříve připadalo jasně dané, se nyní rychle rozplývá v matoucí mlhu.

A já jí bloudím se zvláštním pocitem odloučení.

Ta mlha tu samozřejmě byla vždy. Nezměnil se svět, pouze mé chápání světa. Vždy tu byli a vždy tu i budou zloději, jako je farmář Stuyles a jeho tlupa banditů. Podle litery zákona jsou to skutečně vyvrhelové, nejsou ale víc nemorální feudální pánové z Luskanu a i ti z Hlubiny, jejichž společenské struktury dohnaly lidi, jako je Stuyles, do neudržitelné pozice? Přepadají poutníky na cestách, aby přežili, aby neumřeli hlady, aby si našli ubohou existenci na okraji civilizace, která na ně zapomněla – ne, dokonce je opustila!

Takže na povrchu se i toto dilema zdá jasné. Jenže když Stuyles a jeho tlupa přepadá, útočí a možná i zabíjí, nejsou jejími cíli pouze posluhovači mistrů loutkářů – stejní zoufalci, kteří jen pracují v otřásajících se strukturách společnosti, aby nakrmili své blízké?

Na kterou stranu se tedy překlápí váhy morálky?

A co je z mé perspektivy a z hlediska mých rozhodnutí důležitější, kam mám následovat své zásady a pravdy, které jsou mi tak drahé?

Mám být osamělým hráčem ve společnosti jednoho a starat se jen o vlastní potřeby způsobem, který považuji za správný a spravedlivý? Mám se stát poutníkem a žít mezi stromy a zvířaty podobně jako Montolio Debruši, můj dávno ztracený učitel? Bylo by to nejjednodušší řešení. Jenže… učinilo by zadost mému svědomí, které už dávno postavilo komunitu nad jedince?

Anebo mám být velkým hráčem v malém rybníku, kde každý můj svědomím vedený čin vyšle vlny ke vzdáleným břehům?

Obě tyto možnosti zdánlivě nejlépe popisují můj dosavadní život, alespoň si to myslím, i když poslední desetiletí, kdy jsem cestoval po boku Bruenora, Tibldorfa, Jessy a Nanfudla, jsme se starali pouze sami o sebe. Při hledání Gauntlgrymu jsme stavěli své potřeby nad ty okolních komunit, alespoň z větší části.

Mám se přesunout k jezeru, kde se z mých vln stanou pouhé vlnky, nebo k oceánu společnosti, kde mé vlnky splynou s proudy dominantních civilizací?

Se strachem přemítám, kde končí arogance a vše přemáhá realita? Riskuji snad, že se natáhnu příliš vysoko, anebo se nechávám tak ovládat strachem, že se držím příliš nízko?

Opět jsem se obklopil mocnými společníky, třebaže tito nesdílejí mé morální zásady do takové míry jako ti předchozí a také se dají mnohem hůře ovládat. Společně s Dahlií a s Entrerim, se zajímavou trpaslicí, která si říká Ambra, a s mnichem značných dovedností jménem Afafrenfere bychom dozajista mohli rázně zasáhnout do některých z naléhavějších problémů, které trápí širší oblast severního Mečového pobřeží.

Nepochybuji však o tom, že by to bylo riskantní. Vím, kým Artemis Entreri byl, a to bez ohledu na to, kým doufám, že se nyní stane. Dahlia má jisté vlastnosti, které mě uchvacují, je ale nebezpečná a pronásledují ji démoni, jejichž velikost teprve začínám chápat. A jsem nyní v její společnosti vyveden z míry, neboť zjevení podivného mladého tieflinga uvrhlo její mysl do nebezpečného zmatku.

Ambra – Jantar Chrupavka O’Mlatová z adbarských O’Mlatů – si patrně zaslouží moji důvěru nejvíce ze všech členů této skupiny, jenže když jsem se s ní setkal poprvé, patřila k družině, kterou poslali z rozkazu temných sil zabít mě a zajmout Dahlii. A Afafrenfere… no, toho prostě neznám.

S ohledem na to, co je mi o mých společnících známo, ale s jistotou vím, že pokud chci zůstat věrný svým morálním zásadám a pravdám, které jsou mi tak drahé, nemohu je následovat.

A jestli je můžu nebo bych je měl přesvědčit o tom, aby oni následovali mě, je už úplně jiná otázka.

– Drizzt Do’Urden

1
OZVĚNY MINULOSTI

Po obloze plula tmavá mračna, tu a tam se jimi však prodral měsíční svit, pronikl oknem do pokoje a rozlil se po Dahliině hladkém rameni. Spala na boku, otočená zády k Drizztovi.

Drow se opřel o loket a ve světle měsíce se na ni zadíval. Teď spala klidně a dýchala rytmicky a vyrovnaně, ještě před krátkou chvílí se však zmítala, jako by ji trápila noční můra, a křičela: „Ne!“

Zdálo se, že se po něčem natahuje, aby něco chytila nebo si možná přitáhla něco zpátky.

Drizzt samozřejmě nedokázal rozlišit detaily. Připomnělo mu to, že jeho společnice je mu vskutku neznámá. Jaké démony nosila Dahlia na svých hladkých ramenou?

Drizzt zvedl pohled k oknu a k širému světu za ním. Co tu vlastně dělal, zpátky v Letohradu? Čekal snad na něco?

Do Letohradu se vrátili po nebezpečné výpravě do Gauntlgrymu, během níž objevili mnoho překvapení a získali rovněž dva nové společníky, trpaslici a člověka. Entreri přežil, třebaže to nečekal, neboť meč, o němž byl přesvědčen, že mu vděčí za svoji dlouhověkost, byl zničen.

Skutečně, když Drizzt hodil Charonův spár do jámy prvorozeného, udělal to s téměř úplnou jistotou, že Artemis Entreri bude spolu s čepelí zničen. A přesto Entreri přežil.

Vydali se do temnoty a zvítězili, ani Drizzt, ani Dahlia si ale to dobrodružství neužili a ani se neradovali z vítězství. Drizzt stále cítil odpor a žárlivost, jelikož Dahlia a Entreri toho v posledních dnech dost sdíleli, jistou intimitu, která byla hlubší než cokoli, co zažil s Dahlií on, jak se obával. Drizzt byl její milenec, Entreri ji pouze políbil – a to ještě ve chvíli, kdy si byl jist, že zemře. A přesto se Drizztovi zdálo, že se Dahlia otevřela po emocionální stránce Entrerimu víc, než kdy jemu.

Drizzt pohlédl zpátky na Dahlii.

Byl tady v Letohradu proto, aby se rozptýlil? Stal se jeho život pouhou sérií rozptýlení, než si najde cestu do hrobu?

Už mnohokrát v minulosti se Drizzt odevzdal Lovci, bojovníku ve svém nitru, který toužil jen po bitvě a krvi. Lovec tlumil bolest. Už mnohokrát ochránil Lovec Drizzta před jeho vlastním zlomeným srdcem, zatímco dny ubíhaly a jeho rány se hojily, aspoň trochu.

Drizzt přemítal, jestli totéž dělá i nyní. Ta představa mu připadala zvrácená, jenže co když skutečně využívá Dahlii stejně jako své nepřátele na bojišti v časech minulých?

Ne, je za tím víc, rozhodl se. Má Dahlii rád. Přitahuje ho k ní něco víc než jen sexualita a potřeba společnosti. Tato elfka má tolik stránek, které ho škádlí a uchvacují. Ukrývá se v ní něco – jak se zdá dokonce i před ní samotnou – co Drizzta nepopiratelně uchvacuje.

Jenže když opět zvedl pohled k oknu a k širšímu světu za ním, musel si přiznat, že skutečně nedělá nic jiného, než že vyčkává – že čeká, až bolest z konečného rozpadu Společníků síní odezní. Anebo je za tím patrně ještě něco hlubšího.

Bál se, byl dokonce vyděšený.

Obával se, že jeho život byla lež, jeho oddanost komunitě a přesvědčení, že společné dobro stojí za to, aby se za něj bojovalo, byla pošetilá, neboť svět je plný sobeckosti a zla. Zdálo se mu, že se mu tíha temnoty posmívá.

K čemu to všechno bylo?

Překulil se na kraj postele a posadil se. Vzpomněl si na Luskan a na strašlivý pád kapitána Deudermonta. Vzpomněl si na farmáře Stuylese a jeho bandu lupičů a na šedou mlhu, v níž žili, lapeni někde mezi morálkou a nezbytností, mezi zákony a základními právy každé živé bytosti. Vzpomněl si na Dohodu z Garumnovy rokle, která ustanovila orcké království na prahu trpasličí domoviny – byl to největší úspěch krále Bruenora, nebo jeho největší chyba?

Anebo ještě hůř, záleželo na tom vůbec?

Po mnoho úderů srdce se ta otázka točila ve vzduchu před ním, mimo jeho dosah. Nebyl jeho život ničím víc než jednou velkou pošetilostí?

„Ne!“ řekla Dahlia znovu a přetočila se.

Odmítnutí se rozeznělo Drizztovým nitrem, ještě než dosáhlo k jeho uším. Ohlédl se přes rameno. Ležela na zádech a opět klidně dřímala, měsíční svit jí dopadal na tvář a byl dost jasný na to, aby odhalil její modré tetování.

Ne! Drizzt to slyšel znovu ve svém srdci a duši a místo selhání a ztrát se donutil vzpomínat na vítězství a radosti. Vzpomínal na mladého Wulfgara, ze kterého pod jeho a Bruenorovým vedením vyrostl dobrý, silný muž, který spojil barbarské kmeny a lid Desetiměstí a dal jim společný cíl.

To přece nebylo Pyrrhovo vítězství!

Znovu zavzpomínal na Deudermonta, ne na jeho konečnou porážku, nýbrž na nespočet vítězství, jichž dosáhl na moři, když přinášel spravedlnost do vod ovládaných nemilosrdnými piráty. Konečný výsledek událostí v Luskanu nemohl vymazat všechno dobré, co dokázal, a kolik nevinných dobrý kapitán a posádka Mořského skřítka zachránili?

„Byl jsem takový hlupák,“ zašeptal Drizzt.

Odhodil stranou nerozhodnost, osobní bolest i tmu.

Vstal, oblékl se a zamířil ke dveřím. Ohlédl se po Dahlii, pak se vrátil zpátky, sehnul se a políbil ji na čelo. Ani se nepohnula a Drizzt tiše opustil místnost a poprvé od pádu krále Bruenora kráčel s jistotou.

O kus dál v chodbě zaklepal na dveře. Když se hned nikdo neozval, zaklepal znovu a hlasitěji.

Jen v kalhotách a s pocuchanými vlasy otevřel dveře dokořán Artemis Entreri. „Co?“ zeptal se a v hlase měl podráždění, ale i starost.

„Pojď se mnou,“ požádal Drizzt.

Entreri se na něj nevěřícně zadíval.

„Ne hned teď,“ objasnil Drizzt. „Ne dnes v noci. Ale až opustím Letohrad. Mám nápad… cíl, ale potřebuji tvoji pomoc.“

„Co máš za lubem, drowe?“

Drizzt zavrtěl hlavou. „Nemůžu to vysvětlit, ale ukážu ti to.“

„Za dva dny vyplouvá loď na jih. Mám v úmyslu být na ní.“

„Žádám tě, aby sis to rozmyslel.“

„Tvrdil jsi, že ti nic nedlužím.“

„Nedlužíš.“

„Tak proč bych tě měl následovat?“

Drizzt se v reakci na jeho neodbytný cynismus zhluboka nadechl. Proč se ho všichni okolo něj neustále ptali: ‚Co z toho budu mít?‘

„Protože tě o to žádám.“

„Chce to něco víc,“ prohlásil Entreri.

Drizzt na něj prosebně hleděl. Entreri začal zavírat dveře.

„Vím, kde můžeš najít svoji dýku,“ vyhrkl Drizzt. Neměl v úmyslu to říct, vlastně vůbec neplánoval pomoct Entrerimu získat ji zpátky.

Vypadalo to, jako by se Entreri lehce předklonil. „Moji dýku?“

„Vím, kde je. Nedávno jsem ji viděl.“

„Mluv.“

„Slib mi, že půjdeš se mnou,“ opáčil Drizzt. „Naše cesta nás k ní brzy zavede.“ Na okamžik se odmlčel, pak musel dodat, kvůli sobě, když už ne kvůli Entrerimu: „Každopádně se mnou pojď, ne kvůli dýce ani kvůli čemukoli, co bys mohl získat. Potřebuješ to stejně jako já, můj starý nepříteli.“ Drizzt svým slovům zcela věřil, protože i když ho plán, který v myšlenkách formuloval, zavede na důležitou osobní cestu, ještě důležitější by se mohl ukázat být pro Artemise Entreriho.

Drizzt si uvědomoval, že tento rozporuplný, hluboce zjizvený muž před ním se může stát měřítkem všeho.

Dokáže cesta Artemise Entreriho Drizztovi, že měl pravdu, anebo udělá z jeho života ještě větší lež?

Entreri se stále snažil pochopit poslední větu, když se na něj Drizzt opět soustředil.

„Z mého pohledu je dobrá jakákoli cesta,“ odvětil Entreri a pokrčil rameny.

Drizzt se usmál.

„Za úsvitu?“ zeptal se Entreri.

„Musím napřed něco udělat,“ vysvětlil Drizzt. „Potřebuji den, možná dva, pak půjdeme.“

„Získat zpátky moji dýku,“ řekl Entreri.

„Získat mnohem víc,“ odvětil Drizzt, a když Entreri zavřel dveře, pro sebe si dodal: „Pro nás oba.“

Drizztův krok byl mnohem lehčí, když se vrátil zpátky k Dahlii. Venku se vyjasnilo a měsíc svítil silněji.

Drizztovi se to při pohledu ven z okna zdálo příhodné, díval se totiž na svět v novém světle a s novou nadějí.

Zničehonic.

Drizzt a Dahlia bloumali po lesní cestě na jihovýchod od Letohradu – bloumali, neboť drow navzdory své dychtivosti nechal Dahlii udávat tempo. Drizzt nepočítal s tím, že by ho dnes doprovodila, a ani ji o to nežádal. Hledal dům rusovlasé věštkyně Aruniky, která mu kdysi nabídla – a doufal, že znovu nabídne – svůj názor na Guenhwyvar.

Bledé sluneční světlo vrhalo dlouhé stíny skrze větve stromů, poprašovalo zem před nimi a na spadaném listí vypadalo oranžově. Zima ještě nedorazila, už ale nebyla daleko. Některé stromy už přijaly podzimní barvy a nyní se obnažené vystavovaly studenému větru, zatímco jiné paličatě lpěly na posledním listí.

„Proč jsme tady?“ zeptala se Dahlia, a ne poprvé.

Její slova vytrhla Drizzta z úvah a nemálo ho podráždila. Napadlo ho, že by mohl Dahlii připomenout, že s ním šla dobrovolně, a třeba i dodat, že by mu bylo milejší, kdyby zůstala s ostatními ve městě.

Napadlo ho to, věděl ale, že to neřekne.

Nechal její slova být. Toto byla jeho říše, les, doména jeho bohyně, místo, které mu nejvíce připomínalo moc přírody. Ta pokorná představa umožňovala Drizztovi pohlížet na problémy a věci, které mu dělaly starosti, z jiné perspektivy. Z širšího úhlu pohledu, v cyklu života a smrti, v rozlehlosti božských sfér, se tolik „problémů“ zdálo nepodstatných.

Jenže Dahlia ho znovu ponoukla stejnou otázkou.

„Mohla jsi zůstat v Letohradu,“ odpověděl Drizzt, než mohl zvážit svá slova.

„Ty mě s sebou nechceš?“ řekla Dahlia a do hlasu se jí rázem vloudilo hrubé ostří. Drizzt si mohl pouze povzdychnout, neboť si uvědomil, že spadl rovnou do pasti. Snažil se svůj vztah s Dahlií pochopit, to asi především, a věděl, že ona je na tom stejně. Logika a zdravý rozum byly bohužel v osobních vztazích často přebity primitivnějšími, mocnějšími emocemi.

„Jsem rád, že jsi tady,“ řekl jí Drizzt. „Jen bych si přál, abys tomu byla ráda taky.“

„Nikdy jsem neřekla…“

„Už tucetkrát ses mě zeptala, proč jsme tady. Možná nemám žádný důvod kromě toho, že si chci užít sluneční paprsky pronikající skrze koruny stromů v lese.“

Dahlia se zastavila, tvrdě se na něj zadívala a založila si ruce v bok a Drizzt si nemohl pomoct, taky se zastavil a oplatil jí pohled.

Dahlia zavrtěla hlavou. „Posledních několik dní jsi pořád zamyšlený. Sotva mě vnímáš. Jsi tady se mnou, a přesto tu nejsi. Proč jsme tady?“

Drizzt si povzdychl a kývl. „Po výpravě do Gauntlgrymu mám víc otázek než odpovědí.“

„Šli jsme tam zničit meč. Zničili jsme ho.“

„Pravda,“ připustil Drizzt. „Ale…“

„Ale Artemis Entreri žije,“ přerušila ho Dahlia. „To ti to tolik vadí?“

Drizzt zaváhal a zvážil řadu otázek ve své mysli, tu, kterou mu právě položila Dahlia, však zamítl. V konečném důsledku byla záležitost s Entrerim pouhou drobností, když ji zvážil ve světle skutečného důvodu, proč ten den vyrazil do lesa: chtěl zjistit víc o Guenhwyvar.

„Má teď tvůj život vůbec nějaký smysl?“ zeptal se. Ustoupila o krok, zaujala více obrannou pozici a pečlivě si ho měřila.

„Od chvíle, co jsme se dali dohromady, máme za sebou několik výprav,“ vysvětlil Drizzt. „Všechny byly naléhavé. Vrátili jsme prvorozeného zpátky do jeho magické pasti. Pomstili jsme se Syloře i Herzgovi Alegnimu, pak jsme šli a osvobodili Entreriho od jeho zákeřného zotročení mečem. Naše výpravy byly věcí drobných, zato důležitých potřeb, jenže jaký je vyšší cíl, který je všechny váže dohromady?“

Dahlia na něj zírala, jako by mu narostla druhá hlava. „Přežít,“ odvětila uštěpačně.

„Kdepak!“ opáčil drow. „Mohli jsme přenechat tuto oblast silám prvorozeného. Mohli jsme odejít pryč od těchto nepřátel.“

„Pronásledovali by nás.“

„Fyzicky, nebo jenom ve tvých snech?“

„Oběma způsoby,“ rozhodla Dahlia. „Sylora by se nás pokusila najít a Alegni…“ Odplivla si.

„Takže naše cíle určovaly naléhavé potřeby.“

Dahlia pokrčila rameny a dál se tvářila netečně.

„Jenže co teď?“ zajímal se.

„Neptáš se mě,“ odvětila Dahlia. „Jen mě připravuješ na nějakou cestu, která bude podle tebe stát za to.“

Drizzt se tomu po mnoho úderů srdce mohl jen smát, pak pokrčil rameny. „Ptám se,“ řekl nakonec. „Ptám se tebe i sám sebe.“

„Dej mi vědět, až najdeš odpověď,“ odvětila elfka a otočila se zpátky k severu, k Letohradu.

„Je to už jen kousek,“ řekl Drizzt, než mohla udělat víc než dva kroky.

Dahlia se zastavila a otočila se. „Co?“ obořila se na něj.

„Věštkyně Arunika,“ přiznal Drizzt. „Chci si s ní znovu promluvit o Guenhwyvar.“ Ještě chvíli na ni hleděl, pak se otočil, pokrčil rameny a vykročil směrem k jihu. Dahlia ho rychle dohonila.

„Mohl jsi mi to říct, už když jsme odcházeli,“ namítla Dahlia.

Drizzt opět jen pokrčil rameny. Záleželo na tom? Nebyl si ani jist, kde vlastně Aruničin dům je. Jelvus Grinč mu řekl, že někde na jihu, nikdo to ale nevěděl úplně přesně.

Při jeho poslední schůzce s ní, po porážce Stínovanů v Letohradu a před výpravou do Gauntlgrymu, mu věštkyně tvrdila, že necítí vůbec žádné spojení mezi soškou, kterou Drizzt nosil u sebe, a panterem, kterého dříve vyvolávala. Pokud Drizzt věděl, nic se nezměnilo.

Než ale opustí toto místo, musí to ještě jednou zkusit. Své nejvěrnější společnici dlužil tohle a ještě mnohem víc.

Kvůli myšlenkám, které mu kolovaly hlavou, málem minul boční pěšinu, kterou nedávno prošlapala velká družina, což by bystrému hraničáři obvykle neuniklo. V poslední chvíli se otočil, přesunul se zpátky k pěšině a hluboko se předklonil, aby si prohlédl měkkou půdu. Dahlia k němu přistoupila.

„Stopy nejsou staré,“ podotkla elfka.

Drizzt si dřepl, prozkoumal tvrdost půdy a pečlivě prostudoval jeden zřetelný otisk. „Goblini.“ Vstal a zadíval se do lesa. Napadlo ho, že boční pěšina může vést k Aruničinu domu. Napadly ji snad ty špinavé malé bestie?

Pokud ano, patrně najde tlupu mrtvých goblinů poházenou okolo Aruničina nepoškozeného příbytku. Ta žena byla podle všeho velmi mocná protivnice.

„Anebo Ashmadai,“ odvětila Dahlia a měla tím na mysli fanatické uctívače ďábla, kteří tvořili armádu Sylory Salm v Zeleném lese. Od Sylořina pádu se její síly rozprchly po celé oblasti, to jim aspoň řekly stráže Letohradu.

„Goblini,“ trval na svém Drizzt. Vydal se po úzké pěšině, po několika krocích se však ohlédl po Dahlii, která za ním nevyrazila.

„Mohli by napadnout kteroukoli z karavan, která sem zamíří před příchodem zimních sněhů z Hlubiny,“ řekl Drizzt, ale Dahlia pouze pokrčila rameny. Zjevně to na ni neudělalo žádný dojem.

Její nezájem Drizzta zabolel, nebyl však nečekaný. Věděl, že má před sebou dlouhou cestu, pokud skutečně doufá probudit v ní zájem o potřeby jiných.

Přesto se usmála, zvedla v ruce hůl, magickou tyč známou jako Kozahova jehla, prošla kolem Drizzta a zamířila po úzké pěšině hlouběji do lesa.

„Už víc než desetiden jsme s nikým nebojovali,“ podotkla. „Hodil by se mi trénink… a peníze.“

Drizzt ještě nějaký čas studoval silnici, zatímco elfka se vzdalovala. Z jejích slov nesobeckost zrovna nečišela, ale možná tam přece jen byla, pohřbená pod jejím hněvem.

Přece jen se vrátila do Gauntlgrymu a k prvorozenému, a i když předstírala, že to udělala jen proto, aby se pomstila Syloře Salm, Drizzt znal pravdu. To vina přivedla Dahlii zpátky k tak velké hrozbě na tak temném místě. Vina pramenila z její potřeby napravit zlo, které pomohla napáchat, neboť sehrála v osvobození monstrózního ohnivého stvoření svoji roli a tudíž i v katastrofě, která před desetiletím vyhladila Letohrad.

Hluboko v Dahliině nitru byly pohřbeny soucit, empatie a cit pro dobro a zlo.

Drizzt tomu věřil, třebaže se obával, že hlavně proto, že musí.

O chvíli později, slunce jim stálo pořád vysoko nad hlavou, si Drizzt dřepl a zadíval se skrz houští před sebou. Zvedl pěst na znamení, že se má Dahlia držet zpátky. Goblini byli přímo před nimi a nedaleko, což poznal, protože je cítil. Pravděpodobně se utábořili hluboko ve stínech hustého javorového háje a několika balvanů, poněvadž neměli rádi slunce a jen málokdy cestovali za denního světla.

Pokynul Dahlii, aby zamířila doprava, a zatajil dech, když vykročila a pod nohama jí hlasitě zakřupalo listí. Drizzta napadlo, jestli se vůbec snaží být opatrná. Anebo prostě trucovala?

Drizzt zavrtěl hlavou a snažil se nechat to být. Na zemi ležel hustý hnědý podzimní koberec. Dokonce i Drizzt, temný elf a zkušený hraničář, by měl problém pohybovat se tiše. Takže si řekl, že na tom nezáleží. Vzal do ruky Taulmaril, vložil do něj šíp a plížil se kupředu, aby získal lepší výhled. Konečně tábor spatřil – nebo to, co z něj zbylo.

Drizzt se narovnal, pohlédl na Dahlii a jeho výraz dával jasně najevo, že už se nemusí snažit být potichu. Někdo nebo něco se do tábora dostalo před nimi – a zničilo celé místo i s jeho osazenstvem.

Kolem leželi rozmetaní mrtví goblini a stejně tak i jejich potrhané, brouky prolezlé přikrývky. Z několika malých polen stále stoupal slabý kouř. Patrně se jednalo o pozůstatek táborového ohně, který byl během bitky rozkopán.

Drizzt vytáhl šíp z luku, vrátil ho zpět do toulce a Taulmaril si přehodil přes rameno. Dahlia se zatím objevila po straně tábora se širokým úsměvem na rtech a Drizzt si uvědomil, že od ní nedokáže odtrhnout pohled, jak tam tak stála v ranním světle – a vlastně v jiném světle, než v jakém se odehrávaly jejich nedávné rozhovory.

Černé vlasy s rudými tóny měla opět upravené v hezkém mikádu a lehce se jí pohupovaly okolo ramen pod módním černým koženým kloboukem se širokou krempou, kterou měla na pravé straně zvednutou a přišpendlenou. Slunce pronikající korunami stromů jí tančilo po modrém tetování na tváři. V ranním světle nepřipadaly Drizztovi ty značky tak nelítostné, nýbrž měkké a dokonce nevinné, jako pihy na tváři dovádějícího dítěte.

Drow si připomněl, že Dahlia je mistryní převleků a manipulace. Bylo víc než možné, že s ním manipuluje i v tuto chvíli. Přesto se od ní nedokázal odvrátit.

Černou vraní pláštěnku si přehodila přes ramena vzad, bílou blůzku měla hluboko rozepnutou, a to až dolů k černé vestě, která jí obepínala štíhlý trup. Její černá, krátce a našikmo střižená sukně odhalovala velkou část jejích krásně tvarovaných nohou – tu část, kterou nezakrývaly vysoké černé boty.

Byla dokonalou směsicí nevinnosti a slibné svůdnosti – jinými slovy, Dahlia byla nebezpečná. A on by si to měl radši pamatovat, hlavně po jejich dobrodružstvích s Artemisem Entrerim.

Drizzt však nedokázal své myšlenky týkající se Dahlie utřídit. Ne teď, nikdy. Sledoval, jak vešla do tábora a nedbale dloubla do mrtvého goblina Kozahovou jehlou, kterou měla stále poskládanou do tlusté vycházkové hole o délce čtyř stop. Najednou působila sladce, sexy a krutě, jako by se ho chystala políbit nebo zabít a nezáleželo jí na tom, co z toho to bude. Jak to bylo možné? Jaká magie ji obklopovala? Anebo byla na vině jeho vlastní mysl, jak Drizzt přemítal?

„Někdo se sem dostal před námi,“ pravila.

„Zdá se. Ušetřil nám problémy.“

„Chceš říct, že nás připravil o zábavu,“ odvětila s křivým úsměvem. Vytáhla zpoza opasku malý nůž. „V Letohradu nabízí za gobliní uši odměnu.“

„My je nezabili.“

„Na tom bude sotva záležet.“ Sehnula se i s nožem, ale Drizzt k ní přistoupil, chytil ji za paži a opět ji postavil.

„Budou chtít vědět, kdo nebo co to udělalo,“ pravil drow. „Ashmadai? Netherilská hlídka?“

Dahlia o jeho slovech chvíli přemítala, pak pohlédla dolů. „No,“ řekla. „Vím, co to udělalo, i když ne přesně kdo.“

Drizzt se zadíval na mrtvého goblina, kterého přetočila. Způsob, jakým se mrtvola překlopila, odhalil její hrdlo a dvě ranky na něm jakoby po špičácích.

„Upír,“ pravila Dahlia.

Drizzt se na ránu zadíval a hledal jinou odpověď. Možná to byl vlk, řekl si, i když věděl, že je to směšné. Vlk by oběť takto nezakousl a nenechal by hrdlo nepoškozené. Přesto, představa dalšího upíra Drizzta zrovna nelákala. Jednoho takového tvora měl víc než dost v útrobách Gauntlgrymu; zabil Bruenora a Tibldorfa Pwenta.

„Nemůžeš to vědět jistě,“ namítl Drizzt a nejen ze zoufalé naděje, neboť něco mu na celé věci nehrálo. Přesunul se ke straně, kde okolo malé větve visel omotaný potrhaný stan.

„V tomto ohledu mám nějaké zkušenosti,“ řekla Dahlia. „Vím, jak takové rány vypadají.“ Ano, Drizzt tušil, že upír Dor’crae, který napadl Bruenora v předsíni jámy prvorozeného, byl Dahliin milenec.

Drizzt se ze všech sil snažil na Dor’craea nemyslet. Snažil se zaplašit tu myšlenku obrázkem pěkné elfky vcházející do tábora, snažil se pohřbít ji pod čirou přitažlivostí, kterou v něm ta žena vzbuzovala.

A když to nepomohlo, nechal se ovládnout přetrvávajícím dojmem odloučení.

Drizzt tasil scimitar, odhodil s ním stranou stan a odhalil další gobliny nebo přesněji řečeno jejich části poházené okolo. Studoval tu ohavnou scénu, trhliny v jejich šatech a kůži. Tyto rány znal Drizzt lépe, cestoval totiž po boku bojovníka, který je rozdával, mnoho desetiletí.

„Bojechtivec,“ zašeptal zmateně.

„Ne,“ řekla Dahlia. „Viděla jsem ty stopy po zubech už dřív…“ Její hlas se vytratil, když k němu přistoupila a bezpochyby si všimla, že v této části zničeného tábora došlo k jinému masakru.

„Upír,“ trvala na svém.

„Bojechtivec,“ opáčil Drizzt.

„Musíš se se mnou pořád hádat?“ Položila tu otázku nedbale, Drizzt však z jejích slov vycítil skutečný hněv. Kolikrát to ostří v poslední době proniklo do Dahliina hlasu?

„Jenom když se mýlíš.“ Drizzt jí věnoval odzbrojující úsměv – a uvědomil si, že je to patrně první pobavený pohled, který na Dahlii upřel od chvíle, co opustili útroby Gauntlgrymu, nebo přesněji řečeno od chvíle, kdy se Dahlia s Artemisem Entrerim vášnivě políbili. „Proto ti asi musí připadat, že je to pořád,“ škádlil Drizzt, odhodlaný překonat svoji negativitu a žárlivost.

Dahlia naklonila hlavu na stranu. „Konečně jsi přestal trucovat?“ zeptala se.

Její otázka Drizzta zaskočila, neboť mu připadalo, že Dahlia promítá vlastní špatnou náladu na něj. Anebo možná přiznávala, že její vlastní trucování – nebo truchlení, šok či kombinace obojího – musí skončit.

Otázka ale popíchla Drizzta na mnohem hlubší úrovni a patrně hlouběji, než Dahlia zamýšlela. Drizzt nedokázal popřít pravdu jejích slov.

Pro Drizzta zůstávala Dahlia velkou záhadou, dokázala totiž vést jeho emoce, kamkoli chtěla, jak se zdálo, a to stejně snadno, jako měnila svůj účes. Ale v případě Entreriho… ne, její triky by na Entreriho nezabraly. Neboť Artemis Entreri ji znal nebo o ní aspoň něco věděl, něco, co překonávalo její účesy, pleť bez tetování a šaty, svody či sladkost. Před Drizztem možná stála nahá fyzicky, jenže před Entrerim se obnažila emocionálně, odhalila mu jádro problémů, které ji pronásledovaly.

Drizzt je zahlédl pouze krátce, a sice v podobě zlomeného, zkrouceného mladého tieflinga, černokněžníka jménem Efron, a v Dahliině reakci na něj.

„A co ty?“ odvětil Drizzt. „Za desetidny, které uplynuly od doby, co jsme opustili Gauntlgrym, jsi skoro nic neřekla.“

„Možná nemám co říct.“ Dahlia zaťala čelisti, jako by se obávala toho, co by z ní mohlo vypadnout, kdyby třeba jen trošičku polevila v disciplíně. „Vezmu si jejich uši,“ řekla a zamířila pryč.

Následoval ji ven z tábora a zpátky do lesa, pohyboval se pomalu, skláněl se k nízko k zemi a pátral po zlomených stéblech nebo po šlápotách. Šla dlouho a odpočinula si až na prosluněné mýtině, kde jediný napůl pohřbený balvan představoval pohodlný posed.

Dahlia se opřela, sundala si klobouk, prohrábla si vlasy a zvedla tvář ke slunci.

„Pojď se mnou,“ požádal ji. „Musíme zjistit, kdo nebo co zabilo ty gobliny. V okolí je upír, jak tvrdíš.“

Dahlia pokrčila bez zájmu rameny.

„Anebo bojechtivec,“ pokračoval Drizzt paličatě. „A pokud mám pravdu já, měli bychom ho radši najít. Byl by z něj mocný spojenec.“

„To jsem si myslela i o svém upířím milenci,“ řekla Dahlia a zdálo se, že ji těší, jak se Drizzt při jejích slovech ušklíbl.

„Promluvíme si vůbec někdy o tom, co se stalo v Gauntlgrymu?“ zeptal se Drizzt najednou. „Ten zmrzačený tiefling tě obvinil z vraždy.“ Dahliin výraz se rázem změnil. Prudce se na něj zamračila.

Dahlia těžce polkla a neodvrátila se od Drizzta, když si sedal vedle ní.

„Tvrdil, že Alegni byl jeho otec,“ nevzdával se Drizzt.

„Sklapni,“ varovala Dahlia.

„Nazval tě svojí matkou.“

Zabodla do něj oči a Drizzt očekával, že se natáhne a rozškrábe mu obličej, nebo že vybuchne a začne hlasitě klít.

Nic z toho však neudělala a možná právě to ho nejvíce znepokojilo. Prostě tam seděla a civěla na něj. Nad hlavami jim plul mrak, který zakryl slunce a vrhl na Dahliinu pěknou tvář stín.

„Samozřejmě je to nepravděpodobné a patrně i nemožné,“ řekl Drizzt tiše a snažil se ustoupit.

Dahlia seděla naprosto nehybně. Skoro slyšel tlukot jejího srdce, anebo patřil jemu? Uplynulo mnoho okamžiků. Drizzt je přestal počítat.

„Je to pravda,“ přiznala a nyní se Drizzt zatvářil tak, jako by schytal políček.

„Nemožné,“ odpověděl nakonec. „Je to mladík, ale i ty jsi mladá…“

„Byla jsem sotva víc než dítě, když na můj klan dopadl stín Herzga Alegniho,“ řekla Dahlia a hovořila tak tiše, že Drizzt sotva slyšel její slova. „Před dvaceti lety.“

Drizztovy myšlenky se točily v kruzích a velmi snadno dospěly k temnému vyústění, k němuž Dahliina slova směřovala. Pokusil se odpovědět, jenže zjistil, že dokáže jen bezmocně koktat tváří v tvář hrůze, která překonávala vše, co znal. Vzpomněl si na své mládí a na to, jak se mu po ukončení studia na Bojové Magthere chlípně nabídla vlastní sestra a donutila ho s odporem uprchnout.

Napadlo ho, že by mohl Dahlii svůj příběh povědět, snažit se tvrdit, že chápe její bolest, potom si však uvědomil, že jeho vlastní zkušenost dozajista bledne ve srovnání s jejím traumatem.

A tak jen chvíli koktal a nakonec se natáhl a objal ji paží, aby si ji přitáhl blíž.

Vzdorovala, ale chvěla se. Slzy, které jí kanuly z modrých očí, pramenily z hlubokého žalu, jak věděl, i když tiše vrčela, aby zamaskovala svoji slabost.

Jenže popírání nemohlo vydržet věčně a hněv nedokázal zakrýt její jizvu.

Drizzt se pokusil si ji přivinout blíž, ona se mu však vytrhla, vyskočila na nohy, kousek poodešla a otočila se k němu zády.

„Takže teď už to víš,“ prohlásila a její hlas byl studený jako led nejhlubší zimy.

„Dahlie,“ žadonil a zariskoval a vykročil k ní. Měl by k ní přijít, chytit ji, pevně si ji k sobě přitisknout a pošeptat jí, že může dát průchod své bolesti? Chtěla to? Nevypadalo to tak, a přesto dovolila Entrerimu, aby ji políbil…

S vlastním zavrčením Drizzt potlačil tu směšnou žárlivost. Nešlo tu o něj ani o jeho vztah s Dahlií a už vůbec ne o její okamžiky s Entrerim. Šlo tu o Dahlii a o její hlubokou bolest.

Nevěděl, co říct nebo co dělat. Cítil se jako dítě. Vyrostl tam, kde lži, vraždy a zrada byly součástí života, možná na nejodpornějším místě na světě, proto si myslel, že se obrnil vůči jizvám zvrhlosti a nelidskosti. Byl Drizzt Do’Urden, hrdina Planiny ledového větru, hrdina Mitrilové síně, který vybojoval tisíc bitev a zabil tisíc nepřátel, který sledoval, jak jeho drazí přátelé umírají, který miloval a ztratil. Byl vyrovnaný, imunní vůči temným realitám života…

To si aspoň myslel.

To si aspoň nalhával.

Směs emocí, která v tu podivnou chvíli Dahlií zmítala, mu však byla cizí. Šlo tu o temnotu znásobenou temnotou, nenapravitelnou a mimo veškeré konejšení, které mohl Drizzt nabídnout na základě svých méně komplikovaných zkušeností. Dahlia si protrpěla něco, co zasáhlo její nitro, násilí větší než je nepřítelův meč, a Drizzt se do ní nedokázal vcítit, nedokázal ji ani pochopit.

„Pojď,“ požádala ho Dahlia silným, vyrovnaným hlasem. „Najděme toho zabijáka.“ Vyrazila do lesa.

Drizzt ji překvapeně sledoval, dokud mu nedošlo, že nyní touží po lovu už jen proto, aby si našla nepřítele, s nímž by mohla bojovat. Emoce, které Drizzt v Dahlii probudil, byly příliš hluboké a Dahlia nemohla najít útěchu v Drizztově váhavém objetí ani v jeho nemotorných slovech, a tak potřebovala najít někoho, něco, co by mohla zničit.

Drizzt pochopil, že propásl svůj okamžik. Že ji zklamal.

Mnich stál na hlavním náměstí Letohradu, hleděl na své ruce a obracel si je před očima.

„To je ňáký bojový cvik?“ zeptala se Ambra.

„Hledám nějaký náznak stínu,“ odvětil bratr Afafrenfere úsečně. „Co jsi to se mnou provedla, trpaslice?“

„Jak sem řekla,“ odvětila Ambra. „Nemužeš vypadat jako stín, dyž se chceš toulat zeměma Torilu, že ne?“

„Není to iluze,“ protestoval Afafrenfere. „Moje pokožka je světlá.“

„Takže je to tvý srdce?“ zeptala se trpaslice.

Afafrenfere se na ni zamračil.

„Jak dlouho si byl stín?“

„Oddal jsem se Stínopádu,“ protestoval Afafrenfere.

„Pcha, zamiloval ses, nic víc,“ pokárala ho trpaslice. „Jak dlouho?“

„Nemůžu…“

„Jak dlouho?“

„Tři troky,“ přiznal Afafrenfere.

„Takžes strávil věčinu čtvrtstoletí tady a žils kde, to bych se zeptala, ale už to vim.“

„Ach, opravdu?“

„Jo, vycvičili tě v horách u Damary.“

Afafrenfere ustoupil vzad, jako by ho uhodila. „Jak to…?“

„Na vnitřní straně předloktí máš namalovanou žlutou růži, ty hňupe. Myslíš si, že by mi něco takovýho uteklo? Já sem z citadely Adbar a Adbar vo klášteru Žlutá růže ví.“

„Nezáleží na tom,“ trval na svém Afafrenfere. „Dobrovolně jsem se oddal Cavus Dun.“

„Chceš říct Parbidovi.“

„Cavus Dun a Stínopádu,“ zavrčel na ni Afafrenfere. „A ty jsi teď ze mě sejmula stín.“

„Ty žádný stín nejseš,“ prohlásila Ambra. „Vo nic víc než já. Si člověk, jakos byl, nežli si utek do tmy. Chováš se, jako by sem tě vo něco vokradla, ale já tě zachraňuju, před tebou samotnym, jak se zdá. Tam ve tmě pro tebe nic není, kluku. Jako stín ses nenarodil, takže tě mezi těma šedákama nic dobrýho nečeká.“

„A ty jsi byla jenom špeh,“ řekl Afafrenfere. „Zrádný špeh.“

„Možná,“ řekla Ambra, i když to bylo rozhodně mnohem složitější. Zrovna teď ale neměla chuť mladému mnichovi cokoli vysvětlovat. Jantar Chrupavka O’Mlatová neodešla do Stínopádu proto, aby sloužila jako špeh pro citadelu Adbar, dobrovolně. Soudci z citadely Adbar ji k tomu odsoudili za vážné prohřešky – mohla si vybrat, tento úkol nebo kouli, řetěz a krumpáč a dvacet let lámání kamene v nejhlubších dolech trpasličího komplexu.

„Buď rád, že sem byla,“ řekla trpaslice. „Páč dyby ne, Drizzt Do’Urden by tě rozsekal na malý mnišský kousíčky.“

„Takže teď mu mám odpustit?“ zeptal se Afafrenfere nevěřícně. „Odpustit tomu neřádovi, že zabil Parbida? Mám odpustit tobě, zrádkyni, falešnému stínu? Očekáváš, že si změním barvu kůže a budu předstírat, že se nic nestalo?“

„Dybys byl chytrý, pokusil by ses zapomenout na celý poslední tři roky,“ odvětila Ambra.

Afafrenfere výhrůžně vykročil směrem k ní, ale mocná trpaslice neucouvla ani o píď, ani nemrkla.

„Podivej, kluku,“ řekla a zahrozila Afafrenferovi tlustým prstem před zamračenou tváří, „a dyž už se díváš, koukni i do svýho srdce. Nikdys k tý temný bandě nepatřil, vubec nijak. A taky to víš. Možná nejseš žádný mnich paladin, jako ty ze Žlutý růže, ale ani nejseš žádný šedý zabiják, kerý vraždí na příkaz netherilských psů.“

„On zabil Parbida!“ zaječel Afafrenfere a Ambra byla ráda, že namítl pouze toto, neboť to hezky potvrdilo její tušení.

„Parbid ho napad jako první a dostalo se mu toho, co se dostane většině z těch, který toho chlapíka napadnou,“ zavrčela Ambra zpátky, postavila se na špičky a přitiskla svůj tlustý nos na ten Afafrenferův. „Chceš vodpřisáhnout krevní mstu někomu, kdo se jenom bránil vašemu vlastnímu útoku?“

Afafrenfere se narovnal a trochu se odsunul, jenže Ambra se pustila za ním.

„No, chceš? Si fakt tak pitomý? Si fakt tak připravený a nedočkavý umřít?“

„Ach, fuj!“ zakvílel Afafrenfere, zakryl si oči paží a odvrátil se.

„A ušetři si ty svý scény!“ plísnila ho trpaslice. „Na ně nemám čas!“

Afafrenfere se k ní otočil a zamračil se ještě víc.

„Tak fajn!“ zařvala trpaslice a dupla nohou v těžké botě na dláždění. „Chceš bránu do Stínopádu, tak já ti ji votevřu a běž si, ale jenom dyž mi slíbíš, že mě neprozradíš Cavus Dun ani vostatním.“

To vyvedlo Afafrenfera očividně z míry. „Pošleš mě zpátky?“ zeptal se dost ostýchavě.

„To ti jako sladká hudba nezní, co?“ dotírala na něj trpaslice. „Dyž je teďka Parbid mrtvý, kerý šedák ti bude stát po boku, člověče?“

Afafrenfere těžce polkl.

„Nikdys na to místo nepatřil,“ řekla Ambra tiše. „Přestaň si lhát tak, jak lžeš mně. Je to těžší, viš? Nikdys do Stínopádu nechtěl. Nikdys nebyl jedním z nich a svoji kůži máš radči světlejší než tmavší.“

„Děláš nepodložené závěry.“

„Buď rád, dyby totiž ne, hodila bych tě do jámy prvorozenýho za Glorfathelem,“ odvětila Ambra a zakřenila se, jelikož věděla, že vyhrála, že tušila správně. Navzdory výhrůžkám a chvástání měla Ambra teatrálního, nadutého mladého mnicha ráda. Ať už ho láska, vášeň nebo zmatek, nebo co to vlastně bylo, zavedly kamkoli, Afafrenfere nebyl špatný. Uměl se dopustit špinavosti, když musel, nebyla to však jeho první volba, což by musela být, aby přežil mezi neřády a vrahy Cavus Dun.

„Lituji, žes to neudělala,“ ozval se třetí hlas, a když se dvojice otočila, spatřila, že se k ní blíží Artemis Entreri.

„Poslouchal jsi náš soukromý rozhovor?“ obvinil ho Afafrenfere.

„Ach, sklapni,“ odpověděl zabiják. „Nepochybuji o tom, že vás slyšela půlka města, a byl bych vám vděčný, kdybyste podobné rozhovory příště opravdu vedli v soukromí. Nerad bych obyvatelům Letohradu připomněl svůj původ.“

„Jak moc vděčný?“ zeptala se trpaslice a dychtivě si promnula prsty.

„Dost na to, abych vás oba nechal žít,“ odvětil Entreri.

Možná to byl vtip.

Možná.

„Kde je Drizzt?“ zeptal se Entreri.

„Dneska ráno si někam vyšel s Dahlií,“ odpověděla Ambra.

„Kam?“

Trpaslice pokrčila rameny. „Řek, že na večeři bude zpátky.“

Entreri vzhlédl k nebi a spatřil, že slunce už je skoro v zenitu. Potom se obrátil a zadíval se na přístav, kde se v docích za řekou vtékající do Mečového moře pohupovalo několik vysokých lodí.

„Takže nás vopustíš?“ zeptala se trpaslice.

„Přeji hezkou cestu,“ dodal Afafrenfere a jeho tón byl zároveň uštěpačný i plný naděje.

Entreri se na něj zadíval a postavil se mnichovu pohledu s výhrůžným výrazem, který obrátil tolik potenciálních nepřátel na útěk.

Jenže bratr Afafrenfere se neodvrátil a vzdoroval jeho pohledu se stejným odhodláním.

To vyvolalo na tváři Artemise Entreriho zákeřný úsměv.

„Ach, copak nemáme dost nepřátel?“ zabručela Ambra, ti dva na sebe však dál upřeně civěli a usmívali se.

„Až se Drizzt vrátí, povězte mu, ať za mnou přijde,“ požádal Entreri. „Možná budu pořád ve městě, možná ne.“

„A kde budeš, jesli ne v Letohradu?“ zeptala se Ambra.

„Kdyby ti po tom něco bylo, už bys to věděla,“ řekl Entreri, odvrátil se a odešel.

Zatímco se proplétali lesem, udržoval si Drizzt od Dahlie odstup, byl totiž stále rozrušený z jejich znepokojivého rozhovoru. Dahlia postupovala vpřed a dychtila najít nějakého hmatatelného nepřítele, nějaký způsob, jak si vybít vztek. Drizzt si všiml, že se po něm ani neohlédla, a chápal, že si nepřeje strhnout strup z emocionální rány. Svými dotazy na Efrona, na zmrzačeného tieflinga, ji tvrdě zasáhl. Vymámil z ní její příběh, nyní si však uvědomil, že na to možná ještě nebyla připravena.

Anebo hůř, Dahlia od něj patrně něco potřebovala a on nevěděl, jak jí to dát.

Drizzt se v tu chvíli cítil velmi sám, víc než za celou dobu od chvíle, kdy Bruenor zemřel. Dahlia se mu ještě víc vzdálila, dost možná navěky, a Drizzt nemohl povolat ani tu jedinou společnici, kterou znal a spoléhal na ni ode dne, kdy opustil Menzoberranzan.

S tou znepokojivou myšlenkou sáhl drow do váčku u opasku a vytáhl z něj magickou figurku. Zvedl si ji k očím a zadíval se na miniaturní obličej Guenhwyvar – věrné Guenhwyvar, kterou už nemohl přivolat.

Aniž by o tom přemýšlel, tiše na kočku zavolal: „Guenhwyvar, pojď ke mně.“

Bezmocně zíral na figurku. Nanovo cítil hlubokou ztrátu a byl jí tak uchvácen, že si po mnoho úderů srdce nevšiml šedé mlhy, která se sbírala opodál, vlastně tak dlouho, že Guenhwyvar už byla skoro plně zhmotněná, když konečně vzal na vědomí její přítomnost!

A pak byla vedle něj, celá. Drizzt klesl na kolena, pevně ji objal a opakovaně volal její jméno. Panter se o něj otíral a oplácel mu náklonnost tím jediným způsobem, který znal.

„Kde jsi byla?“ zeptal se Drizzt. „Guen, jak moc jsem tě potřeboval! Jak moc tě potřebuji!“

Trvalo velmi dlouho, než se uklidnil natolik, aby zakřičel: „Dahlie!“ Obával se, že se ocitla mimo doslech.

Jeho obavy se však ukázaly být liché, neboť Dahlia vyrazila po jeho zavolání s nachystanou zbraní z křoví. Když se však ocitla na dohled a spatřila Drizzta a pantera opět pohromadě, zase se uvolnila.

„Jak?“ zeptala se.

Drizzt na ni jen pohlédl a pokrčil rameny. „Zavolal jsem ji a ona přišla. Magie, která ji věznila, se musela rozplynout, anebo se opravila trhlina v látce mezi pláněmi?“

Dahlia se sehnula a pohladila Guen po svalnatém boku. „Je fajn mít ji zase zpátky.“

Drizzt odpověděl úsměvem a jeho výraz se stal ještě vřelejším, když sledoval, jak Dahlia hladí kočku po hebké srsti. V její často ustarané tváři byl mír, upřímné teplo a laskavost. Toto byla Dahlie, kterou si Drizzt přál za společnici. Toto byla Dahlie, kterou mohl mít rád – možná ji dokonce milovat.

Z nějakého důvodu si v tu chvíli vzpomněl na Catti a v duchu nahradil Dahlii, kterou viděl před sebou, obrázkem své mrtvé ženy.

„Takže už nemusíme věštkyni hledat,“ uhádla Dahlia.

„Zdá se,“ souhlasil Drizzt a dál hladil a objímal Guenhwyvar.

„No, tak pošli kočku na lov,“ navrhla Dahlia a hlas i výraz jí zchladly. „Chůze už mě unavila. Najděme toho zabijáka goblinů a skončeme s tímto dobrodružstvím.“

Byl to rozumný návrh, jenže v Drizztově srdci zněl jako puklý zvon. Dokud to nebude nutné, neodloučí se od Guenhwyvar. A co víc, Dahliin tón se mu vůbec nelíbil. Nepovažovala tento lov v lese na jih od Letohradu za žádné velké nebo důležité dobrodružství. Byla připravena na boj – kdy nebyla? – ale čistě ze sobeckých důvodů: potřebovala si vybít vztek nebo získat víc peněz za gobliní uši. Ať tak či onak, byl za tím osobní zisk.

Jako za jejich milováním, přemítal. Předtím ho napadlo, že Dahlii využívá, nebyla však ona neupřímnost oboustranná?

Bezpečí cesty, vyšší dobro… pro tyto emoce nebylo v Dahliině zjizveném srdci místo. Aspoň ne mnoho a rozhodně ne dost na to, aby ji Drizzt viděl ve stejném světle, v jakém kdysi vídal svoji milovanou Catti.

Vzhlédl k nebi.

„Blíží se noc,“ řekl. „Jestli skutečně jdeme po upírovi, jak předpokládáš, bude lepší postavit se mu ve dne.“ Zadíval se zpátky na Guen a poškrábal ji na šíji. „Vrátíme se sem zítra ráno.“

Dahlia na něj skepticky pohlédla a vypadalo to, že je připravená se hádat. Potom jí ale zjevně něco došlo a odpověděla: „Bojíš se, že budeš muset poslat kočku domů a nebudeš ji moct zase zavolat zpátky.“

Drizzt to nepopřel. „Můžeš mi dát aspoň to?“ poprosil.

Zdálo se, že jeho otázka elfku tvrdě zasáhla. Napřáhla k němu ruku, a když ji uchopil, zvedla ho Dahlia na nohy, pevně ho objala a neustále dokola mu šeptala do ucha: „Samozřejmě.“

A v jejím hlase bylo zoufalství, jak Drizzt poznal, a netušil, jak na něj zareagovat.

Opět se ukázalo, že Dahlia není osobou, za jakou se ji právě rozhodl považovat.

2
UBOHÉ OSOBNÍ SPORY

Mladý tiefling se plížil sídlem Drayga Rychlého. Věděl, že netherilský lord je právě na setkání svých druhů, protože však Efron v rezidenci dlouhé roky žil, bylo mu známo, že Draygo tu nemusí osobně být, aby bylo celé místo dobře střeženo, a to jak magií, tak schopnými a nebezpečnými pochopy.

Přitiskl se ke stěně a zatajil dech, když zaslechl rozhovor dvou černokněžníků. Poznal jejich hlasy a věděl, že jsou mu rovni věkem, i když určitě ne schopnostmi. Kdyby došlo k boji, Efron si byl jist, že je dokáže oba docela snadno porazit.

Jak by si ale pak stál s Draygem Rychlým?

Při tom pomyšlení mladý černokněžník zpanikařil, rozhlédl se kolem a zapátral po nějakém úkrytu nebo únikové cestě. Nacházel se však v dlouhé, točité chodbě s několika bočními místnostmi, všechno to ale byly soukromé komnaty, takže byly pravděpodobně zamčené a chráněné magií. A kdyby se pokusil uprchnout směrem, odkud přišel, trvalo by to příliš dlouho.

Jeho nerozhodnost rozhodla za něj, uvědomil si totiž, že kdyby se pokusil utéct teď, nedostal by se dost daleko na to, aby zůstal z dohledu. Černokněžníci byli příliš blízko.

Proto vykročil vpřed a přiblížil se k nim otevřeně, jako by se nic nedělo.

Oba kývli a pokračovali v rozhovoru, jeden se odmlčel jen na tak dlouho, aby k Efronovi prohodil: „Lord Draygo není doma.“

„Ach,“ odvětil Efron. „Víte, kdy se vrátí?“

Dvojice na sebe pohlédla a společně pokrčila rameny.

„Nechám mu vzkaz,“ řekl Efron. „Jestli ho uvidíte, povězte mu, prosím, že si s ním přeji mluvit.“

Kývli, šli dál a Efron si oddychl. Draygo Rychlý očividně neinformoval ostatní obyvatele sídla o jejich rozepři nebo spíše o tom, že propustil Efrona ze svého učednictví.

Jeho úleva však trvala pouze krátce, neboť jeho pokyny mladým učedníkům Draygovi Rychlému přirozeně odhalí, že tu byl. Pokud by ho Draygo Rychlý konfrontoval, patrně by se dokázal ze své indiskrétnosti vylhat, jenže sem přišel koneckonců krást, což mu teď připadalo jako vskutku sebevražedný nápad.

Přesto šel dál a cestou se snažil vymyslet, co dál. Pospíšil si hlavní komnatou hradu, rozlehlou síní s šachovnicovou podlahou z černých a bílých dlaždic, a odtamtud se dostal do hlavní knihovny, do místnosti s lektvary, alchymistickou laboratoří a palírnou a za ní na široké schodiště, které se stáčelo kolem hlavní věže hradu.

O mnoho schodů později se Efron zastavil u dveří soukromých komnat Drayga Rychlého. Znal heslo, díky němuž bezpečně překoná magické ochrany, věděl však, že pokud se Draygo Rychlý obtěžoval heslo změnit, glyfy se dozajista propálí všemi magickými ochranami, které kolem sebe Efron vztyčil. Jak ubohá by byla jeho obrana proti holé moci Drayga Rychlého!

Málem to vzdal, pak ale přece jen zavrčel očekávané heslo a odhodlaně strčil do dveří.

Nerozpustil se.

Efron cítil překvapení, úlevu a dokonce šok. Vzchopil se, zavřel za sebou dveře a odkvapil do přilehlého pokoje, kde se nalézal zvěřinec, na který byl Draygo Rychlý tak pyšný.

Klícka stála na podstavci, zakrytá hedvábnou látkou, přesně jak čekal, mříže však nezářily mocí a samotná klícka byla prázdná.

Efron se sehnul a nakoukl skrz mříže dovnitř, jelikož nedokázal pochopit, co vidí. Podařilo se panterovi utéct? Jak to bylo možné?

A kdo mohl zrušit magická pouta na kleci?

Efron zatajil dech, rychle se narovnal a otočil se, jeho chromá paže kolem něj přitom vlála jako šál ve vichru. Očekával, že za sebou spatří stát rozzlobeného šestisetlibrového černého pantera.

Mnoho minut prohlížel pokoj a pohledem pátral ve stínech, než se dokázal uvolnit s jistotou, že je skutečně sám. Přistoupil k jedné z velkých skříní u stěny, opatrně ji otevřel, mávnutím zahnal mlhu a prostudoval řady lahví na policích. Každá obsahovala miniaturu nějakého mocného netvora, jednalo se o skutečná stvoření, jen zmenšená a ve stázi. Sám Efron ty věci pro Drayga Rychlého třídil a čistil, jak bylo jeho povinností, proto ihned poznal, že nic nechybí ani nepřibylo.

Zavřel skříň, otočil se zpátky k prázdné klícce, tentokrát ponuře, a pokusil se nečekaný zvrat pochopit. Kam se kočka poděla? Efronovou myslí táhla řada možností, pouze dvě však považoval za možné: buďto se panter vrátil Drizztu Do’Urdenovi na základě nějaké dohody, kterou s ním Draygo Rychlý uzavřel, anebo byla kočka zabita či zemřela sama od sebe, možná kvůli přerušenému spojení s Astrální sférou.

Trvalo mnoho úderů srdce, než přijal důsledky obou možností. Každopádně tak patrně jednou provždy ztratil cenný nástroj ve svém tažení s cílem konfrontovat a zabít svoji matku.

Vzpomněl si na včerejšek, kdy viděl, jak Měňavkyně dorazila do Draygova sídla se starším Torilanem. Už tehdy si myslel, že se návštěva nějak týká pantera, a jeho tušení se potvrdilo.

„Druid,“ zamumlal si pro sebe, když zvážil, jak byl člověk ve společnosti Měňavkyně oděn.

Zadíval se na prázdnou klícku. Takže co přesně druid udělal?

Efron si uvědomil, že musí jednat rychle. Draygo Rychlý se o jeho návštěvě očividně dozví a seschlý starý černokněžník neproslul svojí milosrdností. Během chvíle opustil tiefling hrad a ani se neobtěžoval skrývat se před ostatními obyvateli, které cestou potkal. Když Efron přešel nádvoří a opustil velkými branami hrad Rychlov, nedokázal popřít vlnu úlevy, která ho zalila. Po mnoho let nazýval toto místo domovem, nyní v něm však budilo pouze hrůzu.

Kam by ale mohl jít? Napadlo ho, že by se možná měl prostě přesunout na Toril, opustit říši stínů a začít s lovem, přece jen ale počítal s tím, že bude moct při vyjednávání využít pantera. Měl by se o to pokusit i bez kočky a prostě předstírat, že na ničem z toho nezáleží?

Stejně jako v případě dvou černokněžníků, na které narazil v chodbě, a právě kvůli onomu setkání pochopil, že rozhodnutí už bylo učiněno za něj.

Draygo Rychlý ho najde, ať už půjde kamkoli.

Efron se rozhodl, že ho mohou zachránit pouze informace, proto se nejvyšší rychlostí vydal najít tu nejnepolapitelnější Stínovanku.

Čekala na něj. Seděla na lavici před svým skromným domovem, mezi černými růžemi a bledou plamenkou. Po straně stála malá fontána a voda v ní hrála úchvatnou melodii.

Efron si nevzpomínal, že by tu vodní píseň někdy předtím slyšel, a přemítal, jestli je to další ochrana nebo klam nastrčený Měňavkyní.

Zadíval se na ni – nebo spíše na její obraz – a přiblížil se.

„Trvalo ti to déle, než jsem čekala,“ pozdravila ho. „Domov Drayga Rychlého přece jen není daleko.“

„Domov Drayga Rychlého?“

„Právě jsi odtamtud přišel,“ odvětila Měňavkyně samolibě.

Efron začal protestovat, ale ženin výsměšný úšklebek ho umlčel.

„Chtěl jsi ji ukrást nebo jí ublížit, abys tím ublížil lordu Draygovi?“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Jsem si jistá, že víš. Takže? Co ty na to? Myslím, že tím náš rozhovor skončil. Prosím, běž.“

Efron měl pocit, jako by se půda zvedala, aby ho spolkla. Zoufale potřeboval s Měňavkyní mluvit, její tón ale neponechával moc prostoru pro debatu.

„Kde je panter?“ naléhal.

„Právě jsem ti řekla, abys šel.“ Její hlas se tentokrát ozval ze strany a obraz před ním se rozplynul, což byla ne zrovna jemná připomínka toho, že na něj může kdykoli zaútočit, odkudkoli bude chtít.

Efron si zvedl zdravou ruku k obličeji, protože se v tu strašlivou chvíli cítil malý a zmožený. Považoval se za tak chytrého a dokonce odvážného, když vnikl bez pozvání do soukromého sídla Drayga Rychlého, jenže i osoba, která vše sledovala zpovzdálí, ho měla prohlédnutého. Pokud tomu tak skutečně bylo, jak by mohl uniknout trestající ruce Drayga Rychlého?

„Pořád jsi tady,“ podotkla Měňavkyně z druhé strany.

„Abych ji ukradl,“ přiznal Efron. Nastalo dlouhé ticho. Efron se neodvažoval dál promluvit, neodvažoval se pohnout.

„Zopakuj to,“ poručila Měňavkyně, a když Efron vzhlédl, našel ji opět pohodlně sedět na lavici.

„Abych ji ukradl,“ přiznal.

„Odvážil by ses podobně zradit Drayga Rychlého?“

„Neměl jsem jinou možnost,“ odvětil Efron a jeho hlas získal podtón zoufalství. „Musím se k ní dostat – copak to nechápeš? – a nemám šanci probojovat se přes rozrůstající se řady jejích spojenců!“

Obraz Měňavkyně pohlédl nalevo od Efrona, a když obrátil hlavu tím směrem, spatřil, jak někam za něj letí vzduchem měšec. Otočil se a uviděl Měňavkyni, která se nyní zjevila za ním, jak měšec chytila. Efron se otočil zpátky a našel ji opět sedět na lavici a cinkat mincemi.

„Měl jsi spoustu možností,“ poznamenal Draygo Rychlý, když vykročil z křoví po levici. Byl v přízračné podobě, vzápětí však přijal tu trojrozměrnou.

„Mistře,“ vydechl Efron a sklopil hlavu. Napadlo ho, že by měl padnout na kolena a žadonit o milost, i když by to dozajista bylo marné. Vlastním přiznáním se usvědčil a zdálo se, že před sebou nemá žádnou cestu ke svobodě.

„Děkuji,“ řekl Draygo Rychlý Měňavkyni.

„Moje práce tady skončila?“ zeptala se.

Draygo kývl.

„Pak, prosím, odveďte toho mrzáka pryč od mého domu,“ prohlásila Měňavkyně.

Efron na ni pohlédl a jeho výraz prozrazoval, jak hluboce ho její krutá slova ranila. Najal si ji a dobře jí platil, i když ho zklamala.

Oplatila mu pohled pokrčením ramen a jednoduše zmizela.

„Projdi se se mnou,“ požádal ho Draygo Rychlý a vydal se po cestě močály k domovu.

Efron se poslušně zařadil za něj, dokud na něj Draygo Rychlý nemávl.

„Opravdu sis myslel, že můžeš přijít ke mně domů a ukrást něco tak cenného, jako je Guenhwyvar?“

„Půjčit, ne ukrást,“ odpověděl Efron.

„Vrátil bys ji drowovi výměnou za to, že by opustil Dahlii,“ namítl Draygo Rychlý.

„Měl jsem v úmyslu drowovi pohrozit jejím zničením, pokud se nebude držet stranou,“ odvětil Efron.

„Neudělala snad Měňavkyně v tunelu u Gauntlgrymu přesně to?“ zeptal se starý černokněžník. „A k ničemu to nebylo?“

„Předpokládám, že by to dopadlo jinak, kdyby měl ten, kdo by kočku držel v zajetí, prostředky i úmysl zabít ji přímo před očima Drizzta Do’Urdena.“

„Takže to byl tvůj plán?“

Efron kývl a Draygo Rychlý se mu vysmál.

„Ty Drizztu Do’Urdenovi vůbec nerozumíš.“

„Musím to zkusit.“

„Guenhwyvar je v tuto chvíli zpátky po jeho boku,“ vysvětlil Draygo Rychlý.

Efron vytřeštil oči. „Vy jste mu ji vrátil? Zavraždil mi otce! On a jeho přátelé nás porazili v Gauntlgrymu! A předtím v Letohradu! Zničili meč! A vy jste zapřisáhlého nepřítele Netherilské říše odměnil?“

„Děláš nepodložené závěry.“

Klidný tenor hlasu Drayga Rychlého otupil Efronovo pobouření.

Starý černokněžník se zastavil a otočil se k bývalému studentovi. „Panter je mým špehem uvnitř Drizztovy skupiny,“ řekl. „Byl bych rád, kdyby to tak i zůstalo. Vlastně na tom trvám.“

„Špeh?“

„Vím, že máš v úmyslu po Dahlii jít. Nemůžu tě zastavit, i když je to pošetilé, ale možná jsem na tebe byl příliš tvrdý. Tvým srdcem zmítají síly, které nechápu, a proto ti tvůj přestupek odpouštím.“

Efron málem omdlel úlevou a šokem.

„Toto ti ale svěřuji v nejpřísnějším utajení a pod hrozbou trestu té nejstrašlivější smrti, pokud se o tom někdy někomu zmíníš,“ řekl Draygo Rychlý. „Drizzt Do’Urden je kuriozita a možná něco mnohem víc a já mám v úmyslu to zjistit. Právě on by nám mohl poskytnout vodítka k důležitým událostem, které by mohly ovlivnit celou říši, vlastně celý Stínopád. Nabízím ti ještě jednu šanci, pošetilý mladý černokněžníku. Zanech prozatím svého tažení za pomstou Dahlii – pokud se v budoucnu rozejde s Drizztem Do’Urdenem, možná ti dokonce při jejím zničení pomůžu. Ale ne teď. Problém, který máme před sebou, je příliš důležitý na ubohé osobní spory.“

„Dal jste mi svolení jít po ní,“ namítl Efron tiše.

„Umyl jsem si nad tebou ruce a bylo mi to jedno,“ odvětil Draygo Rychlý bez váhání. „A teď jsem získal nové informace, proto beru své rozhodnutí zpátky. Opět jsi mým učedníkem. Očekával bych trochu vděku za to, že jsem ti odpustil.“

Efron na něj toužil zakřičet nebo prostě frustrovaně ječet. Chtěl toho starého bídáka odmítnout a prohlásit, že už nebude v sídle Drayga Rychlého sloužit.

Chtěl to udělat, neměl na to však srdce ani odvahu. Nepochyboval o tom, že by se ho v tom případě Draygo Rychlý hned teď a tady zbavil.

Jeho pocit hrůzy ještě zhoršoval prudký, spalující pohled, který na něj Draygo Rychlý upíral, a Efron proto sklonil hlavu a řekl: „Děkuji, mistře.“

Černokněžník se vítězoslavně zachechtal a sípavým smíchem se Efronovi vysmíval. „Vrať se zpátky a dej se znovu do práce,“ řekl. „Potrvá, než si opět získáš moji úctu.“

To samo o sobě hluboce zabolelo, poté však Draygo Rychlý popadl Efrona hrubě za bradu a donutil ho, aby mu pohlédl zpříma do očí – a jak divoce na Efrona civěly!

„Jedno ale musíš pochopit, mladý a pošetilý Efrone Alegni: pokud tomu drowskému hraničáři nějak ublížíš, zcela a naprosto tě zničím, a to takovým způsobem, že budeš žadonit po mnoho týdnů o smrt, než ti vyhovím.“

Efron se ani nepokusil odtáhnout, třebaže stisk Drayga Rychlého byl překvapivě silný a bolestivý, neboť si uměl představit spoustu věcí, kterými mu Draygo Rychlý mohl ublížit ještě hůř.

„Toto je příliš důležité na ubohé osobní spory,“ zopakoval starý černokněžník. „Rozumíš a souhlasíš?“

„Ano, mistře,“ vyjekl Efron.

Draygo Rychlý ho pustil a opět vykročil, když ale Efron přidal do kroku, aby se k němu připojil, starý černokněžník zvedl paži a odstrčil ho.

Dva kroky za sebe.

3
MĚSÍČNÍ SVIT

Drizzt si držel sošku před očima a úzkostně na ni zíral. Nechtěl předchozí noci Guenhwyvar propustit, neboť se obával, že její příchod byl anomálií a nebude se opakovat. Kočka mu však připadala ztrhaná a potřebovala si odpočinout.

Slunce za oknem jeho pokoje v Letohradu ještě nevyšlo a kočku propustil až dlouho po západu slunce předchozího dne.

Navzdory krátké době se ji však pokusil znovu zavolat.

„Guenhwyvar,“ zašeptal.

Na posteli za ním se Dahlia zavrtěla, avšak nevzbudila se.

„Guenhwyvar.“

Dokonce i ve tmě pokoje Drizzt viděl, jak se okolo něj kupí šedá mlha, a cítil, jak sílí Guenhwyvařina přítomnost. Během několika úderů srdce, i když Drizztovi to připadalo jako dlouhá doba, byla zpátky u něj. Drow ji pevně objal, přemožen radostí. Potřeboval ji nyní, možná víc, než když spolu před mnoha desítkami let opustili Menzoberranzan.

Přitáhl si ji blíž a opřel si hlavu o její bok.

Všiml si, jak trhaně dýchá.

Příliš brzy, uvědomil si, a v duchu se pokáral za svoji netrpělivost. „Běž,“ pošeptal jí do ucha. „Brzy tě opět zavolám.“

Kočka poslechla, začala chodit v kruhu, proměnila se v nehmotnou mlhu a nakonec zmizela úplně.

Drizzt zamířil k posteli, v níž ležela Dahlia, pak ale změnil názor a místo toho šel k oknu. Sedl si a zadíval se ven na Letohrad, který byl ještě pořád pouhým stínem toho, čím býval. Jenže osadníci byli pilní a odhodlaní postavit Letohrad znovu z popela kataklyzmatu.

Drizzt čerpal z té myšlenky sílu, odhodlaný vybudovat znovu svůj život. Jak o tom uvažoval, instinktivně pohlédl na Dahlii. Bude jeho součástí? Jako elfka, navíc mladá, Drizzta zajisté přežije, pokud ji nesetne čepel nepřítele. Bude kráčet Drizztovi po boku po zbytek jeho dnů?

To nemohl vědět.

Obrátil se zpátky k potemnělému městu, vzpomněl si na své tři zbývající společníky. Nemohl si pomoct a musel je srovnávat se čtyřmi přáteli, kteří s ním cestovali dříve.

Odpovídal kdokoli z nich standardům a povaze kteréhokoli ze Společníků síně?

Ta otázka drowa zabolela. Co se týkalo dovedností, ať už s použitím čepelí, holých pěstí či dokonce magie, dokázala tato skupina, čeho je schopna. Kdyby ti čtyři měli bojovat se společníky, které znal dříve, o vítězi by nebylo dlouho pochyb.

Drizzt však chápal, že na tom nezáleží, protože důležitější byla morálka, smysl života.

A v tom ohledu…

Drizzt si povzdychl a začal vstávat s tím, že se vrátí do postele a k Dahlii. Opět však změnil názor a raději zůstal u okna. Usnul v křesle s pohledem upřeným na Letohrad, který se rodil z popela, neboť pohled na něj mu přinášel útěchu a naději.

„Radši ho dostaň z města, jesli chceš, aby zůstal s náma,“ nabádala Ambra Drizzta později dopoledne ve výčepu hostince. Noc byla chladná a zima pronikala až dovnitř, proto Ambra přihodila na oheň další poleno.

„Brzy,“ ujistil ji Drizzt.

„Lodi vyplouvaj na jih každý den,“ varovala Ambra.

„Je teďka kvůli tobě celý úzkostný, i dyž nemám tucha proč, ale ty ho znáš dost dobře, abys věděl, že takle nervózní nezůstane dlouho a určitě ho takle nepošoupneš směrem, kerým chceš!“

Drizzt opět kývl a nemínil se s úvahami vnímavé trpaslice přít. Navnadil Artemise Entreriho příslibem jeho drahokamy posázené dýky, další zdržení ale patrně způsobí, že se jeho zájem obrátí v hněv.

A rozhněvat si Artemise Entreriho Drizzt Do’Urden rozhodně nechtěl. „Dnes,“ slyšel se říct Ambře, než si mohl svůj slib rozvážit. „Vyrazíme už dnes.“

V tu chvíli se rozhodl, že si plánovanou návštěvu u Aruniky odpustí, s Guenhwyvar po boku ji už totiž nepotřeboval. Nedokázal se však jen tak odvrátit od pozoruhodné záhady, kterou objevili na jihovýchod od města. Znovu si představil zničený goblinský tábor, značky na krku jednoho z tvorů, které Dahlia připsala na vrub upírovi, a masakr ve stanu, o němž byl on sám přesvědčen, že ho způsobil jiný druh zabijáka. Dahlia trvala na tom, aby se za vrahem goblinů pustili, a jejich touha po lovu ještě sílila, jak se noc prohlubovala.

Vtom vešla elfka do výčepu a její výraz prozrazoval, že neocenila, že se vzbudila v posteli sama.

„Až ostatní sejdou dolů, najdete mě na náměstí u tržiště. Místo schůzky si stanovíme na sever od města,“ řekl Drizzt trpaslici. Z podnosu sebral dvě housky od snídaně a vyrazil naproti Dahlii, než mohla projít půlku místnosti.

„Pospěš si,“ řekl jí Drizzt. „Kupci už vybalují zboží, a pokud budeme u stánků první, čeká nás nejlepší nabídka.“

Dahlia na něj zvědavě pohlédla.

„Náš čas se krátí,“ vysvětlil Drizzt. „Půjdeme najít tvého upíra.“

Dahlia tam stála a s rukama v bok hleděla na Drizzta. Rozuměl jejímu zmatku, protože včera v noci, když cestou zpátky do města přišla s nápadem použít při hledání upíra nějakou magii, Drizzt její slova otevřeně zpochybnil, dokonce se jí i trochu posmíval.

Drizzt zareagoval na její pohled plný pochybností kývnutím, hodil jí malý měšec s mincemi a zamířil ven z hostince.

Během hodiny se jednorožec Andahar vyřítil ven z města po východní silnici, mířil vstříc vycházejícímu slunci a na hřbetě snadno nesl Drizzta i Dahlii.

Na Dahliinu žádost Drizzt trochu zpomalil. Ohlédl se po elfce a po zvláštní, měkce zářící hůlce, kterou mířila na les po jejich pravici.

„Tam,“ řekla a ukázala hůlkou na stromy.

„Takže věříš kupcovu slovu a hůlce?“

„Dobře jsem za ni zaplatila.“

„Pošetile,“ zabrblal Drizzt, ale jen proto, aby zlehčil náladu. Přece jen to byly jeho peníze.

Zahnul s Andaharem stranou a klusem se vydal přes malé pole k linii stromů. Podle kupce obsahovala hůlka kouzlo, které umělo vypátrat nemrtvé, jichž nebylo v poslední době v oblasti pomálu, a to od doby, co Sylora vytvořila odporný Hrůzný kruh.

Drizzt Andahara zastavil, otočil se a zadíval se zpříma na Dahlii, která si toho ale sotva všimla, tak úporně se soustředila na hůlku. „Proč je to pro tebe najednou tak důležité?“ zajímal se Drizzt.

Dahlia na něj překvapeně pohlédla. Na několik úderů srdce se odmlčela, pak odpověděla: „Myslíš, že nechat upíra žít je hrdinský čin dobrého občana?“

„Les je plný nebezpečí, s upírem nebo bez něj.“

„Takže si Drizzt Do’Urden přeje do té věci nešťourat?“ zažertovala Dahlia. „A já myslela, že jsi hrdina.“

Drizzt nasadil úšklebek a byl rád, že se s ním Dahlia tak hravě slovně pošťuchuje. Občas naznačila, že by mezi nimi mohlo být mnohem víc, a Drizzt se odvážil doufat, že by své nové společníky mohl přetavit v družinu hodnou vzpomínek.

Dahliin výraz se rázem změnil.

„Vyhov mi,“ požádala ho zcela vážně.

„Myslíš si, že je to tvůj starý společník?“

„Dor’crae?“ vyhrkla Dahlia, tentokrát upřímně překvapená, jak Drizzt poznal. „To sotva. S radostí a naprosto jsem ho zničila! Nevzpomínáš si?“

Drizzt si samozřejmě vzpomínal. Dahlia bojovala s Dor’craem s umírajícími trpaslíky po boku. Vyhnala ho z předsíně smrtelně zraněného a upír následně vlétl do přívalu vodních živlů, které se vracely do jámy prvorozeného v Gauntlgrymu. Vypadalo to, že upír ve vodopádu magických vod zahynul.

V tu chvíli pochopil, že to není myšlenka na Dor’craea, co Dahlii žene, a tušil, že Dahlia má ještě jiný důvod, proč to chce dovést do konce. Možná věřila, že je za útokem Efron, její syn.

Zjistil však, že nemůže vyslat myšlenky touto cestou, a to s ohledem na Dor’craeovy poslední okamžiky – jak by totiž mohl zapomenout na tu strašlivou chvíli, kdy našel své přátele, mrtvé nebo umírající, vedle nejdůležitější páky v Gauntlgrymu?

„Pak to nemůže být on a měli bychom…“ začal Drizzt říkat, následně však vytřeštil oči, když si znovu vzpomněl na scénu u páky, která následovala hned po Dor’craeově skonu. Vzpomněl si na Bruenorova poslední slova, sladká, smutná a navěky rezonující jeho myslí, na Bruenora, který vzápětí nato zemřel a světlo v jeho šedých očích pohaslo, a na Tibldorfa Pwenta…

Tibldorf Pwent.

Drizztovi vytanul na mysli potrhaný stan v goblinském táboře a masakr, který dobře poznával. Upír nebo bojechtivec, o to se s Dahlií přeli.

Všechny úvahy se vytříbily a Drizzt najednou měl svoji odpověď. Hádal správně, jenže Dahlia rovněž.

Bez dalšího slova se otočil a pobídl Andahara vpřed.

„Děkuji,“ pošeptala mu do ucha, ale nemusela, neboť kdyby byl Drizzt sám, vydal by se stejným směrem.

Když vjeli do lesa, Drizzt zpomalil a pečlivě volil cestu mezi stromy a propletenými větvemi. Sotva se ocitli v lese, Dahliina hůlka se rozzářila jasněji a začala z ní unikat namodralá mlha a vanout do lesa před nimi.

„No, to je zajímavé,“ podotkl Drizzt.

„Sleduj ji,“ přikázala Dahlia.

Mlžný úponek se táhl před nimi do dálky jako lano a vedl je mezi stromy. Minuli shluk dubů a přiblížili se k něčemu, co považovali za balvan.

Andahar se však znenadání prudce zastavil a zafrkal a Drizzt vyděšeně zalapal po dechu, před sebou totiž neměli balvan, nýbrž velkou, zvláštní bestii, v níž se míchaly dohromady zkažené magie.

Byl to napůl medvěd. Napůl pták.

*

„Takže vyrazíme na sever,“ pravil Afafrenfere. „Víš kam?“

Artemis Entreri si přehodil naditý vak přes zadní část sedla a vyhoupl se na noční můru. „Je to jen hodinu cesty po silnici,“ vysvětlil.

„Jo, a já a tady kámoš dokážem běžet jako nikdo jiný,“ řekla Ambra. „Ale s mýma krátkýma nohama bude možná lepčí, dyž pojedu.“

Entreri kývl, pobídl oře vpřed a řekl přes rameno: „Pak je škoda, že nemáš koně nebo prase.“

Ambra si založila ruce v bok a zadívala se vzhůru na něj. „V tom případě nám bude trvat dýl dostat se tam,“ namítla.

„Ne, vám bude trvat déle dostat se tam,“ opravil ji Entreri, kopl koně do slabin a vyrazil ven ze severní brány Letohradu.

Bratr Afafrenfere si odfrkl a bezmocně se zasmál.

„Jo,“ souhlasila Ambra. „Dybych měla před sebou lepčí cíl, dala bych jim sbohem.“

„Lepší než… co?“ zeptal se mnich. „Víme vůbec, jaké dobrodružství nám Drizzt chystá?“

„Musíme se ho držet,“ vysvětlila Ambra. „A Dahlie a tohodle taky,“ řekla a kývla na Entreriho, který už byl hodně daleko. „Jesli po nás pude lord Draygo nebo Cavus Dun, chci mít jejich čepele mezi náma a stínama.“

Afafrenfere o tom chvíli přemýšlel, pak kývl a zamířil k severní bráně.

„Ne abys mi utek,“ varovala trpaslice. „Jinak na tebe sešlu kouzlo a vopustim tě zcepenělýho a bezmocnýho v lese.“

Připomínka nečekaného napadení v útrobách Gauntlgrymu přiměla Afafrenfera otočit se a zamračit se na trpaslici. „Jednou ti to vyšlo,“ odvětil, „ale znovu už ne. Už nikdy.“

Ambra se srdečně zasmála a přidala se k němu. „Bylo to to nejlepčí kouzlo, jaký si tě kdy našlo, kluku,“ řekla. „Teďka máš před sebou mnohem lepčí život! Život plný dobrodružství, vo tom nepochybuj. Život plný bitev.“

„Jo, pravděpodobně těch s vlastními společníky,“ opáčil suše a Ambra se rozesmála ještě víc.

Netvor, medvýr, se nezvedl a nepostavil se jim a Drizzt se rychle uklidnil, neboť poznal, že je mrtvý.

„No páni,“ podotkla Dahlia, sklouzla dolů ze hřbetu jednorožce a zastavila se vedle skoleného kolosu. A skutečně to byl kolos, obrovský jako velký hnědý medvěd, ale s hlavou a mocným zobákem sovy na statných medvědích ramenou.

„To jo,“ souhlasil Drizzt a taky seskočil na zem.

Dahlia se sklonila k netvorovi a prohrábla mu srst na krku – krvavou srst. „Myslím, že jsme našli nejnovější oběť našeho upíra.“

„Upír zabil medvýra?“ zeptal se Drizzt skepticky a taky se sehnul, aby si zdechlinu prohlédl, jenže ne její šíji.

„Takže uznáváš, že ho zabil upír?“ Když kladla svoji otázku, rozhrnula Dahlia oběma rukama hustou srst na šíji bestie a odhalila dvě ranky po špičácích.

„Vypadá to tak,“ odvětil Drizzt. „A přesto…“ Dotkl se ramene medvýra, pootočil ho, rovněž mu rozhrnul srst a ukázal jí větší díru, mnohem hlubší bodnutí. „Tuhle ránu dobře znám.“

„Mluv.“

„Způsobil ji bodec na přilbě.“ Drizzt ze sebe ta slova sotva vypravil. Znovu si vzpomněl na brutální scénu u páky, na Pwenta.

„Možná upír a bojechtivec spolupracují?“

„Že by se trpaslík spolčil s upírem?“ zeptal se Drizzt s pochybami. Měl jiné vysvětlení, ještě však nebyl připravený se o ně podělit.

„Atrogat cestoval s Dor’craem.“

„Atrogat je žoldák,“ namítl Drizzt a vrtěl hlavou. Neměl na mysli jen tak nějakého bojechtivce. „Bojechtivci jsou věrní vojáci, ne žoldáci.“

Dahlia se narovnala a namířila hůlkou na les. Znovu se objevila mlha a plížila se pryč mezi stromy.

„No, tak zjistěme, o co tady jde,“ rozhodla Dahlia.

Drizzt propustil Andahara a hlouběji do lesa se vydali pěšky. Spoustu hodin hledali marně a Dahlia vysílala z hůlky jeden výboj za druhým. Drizzt také mnohokrát položil ruku na váček, věděl však, že ještě přinejmenším den nesmí Guen povolat.

„Když počkáme do soumraku, možná si upír najde nás,“ navrhla Dahlia později a teprve v tu chvíli si Drizzt uvědomil, že slunce už je za zenitem a rychle se kloní k západu. Zvážil Dahliina slova a ta představa se mu vůbec nelíbila. Ráno s nimi bude Guenhwyvar, a ta jejich kořist najde.

Nejrůznější možnosti Drizzta natolik zaujaly, že zcela zapomněl na jiný detail svých dnešních plánů. Zadíval se na sever, kde na jeho žádost čekali jejich společníci. Artemis Entreri nebude mít radost.

„Kam teď?“ zeptala se Dahlia.

Drizzt se otočil zpátky na západ. Byli příliš hluboko v lese, na místech, která žádný z nich neznal. „Zpátky do Letohradu,“ rozhodl drow.

„Ty bys nechal Entreriho a ostatní venku v lese, když se kolem potuluje upír?“

„Jestli se do soumraku neobjevíme, vrátí se do města,“ odvětil Drizzt mimoděk. Nemohl teď myslet na ostatní. Tento lov se pro něj najednou stal mnohem důležitějším.

„Upír…“ zopakovala Dahlia hrozivě.

„Najdeme ho zítra.“

„Máš se mnou strpení,“ podotkla Dahlia. „To se mi líbí.“

Drizzt se neobtěžoval vysvětlit jí své vlastní zájmy, obzvláště když Dahlia přistoupila blíž a na rtech měla potměšilý úsměv.

„Upír,“ zopakovala znovu, zubila se a oči jí jiskřily.

Drizzt se zadíval na její úsměv a toužil se s ní v tu chvíli o její veselí podělit, zjistil ale, že nemůže, dělal si totiž příliš velké starosti.

Dahlia si stoupla před něj, nedbale mu přehodila paže přes ramena a přiblížila svoji tvář k jeho. „Tentokrát nic nenamítáš?“ zeptala se tiše.

Drizztovi se podařilo vyloudit smích.

„Upír,“ řekla a její úsměv se proměnil v chlípný. Přesunula se na stranu, vrhla se mu na krk a hravě ho kousla.

„Pořád nic nenamítáš?“ zeptala se a kousla ho znovu, tentokrát silněji.

„Chápu, že doufáš v upíra,“ odvětil Drizzt. Jen těžko si udržoval jasnou mysl, protože to bylo poprvé od chvíle, kdy opustili temnotu Gauntlgrymu, co se dotkli, tedy kromě společné jízdy. „Nerad bych zklamal tvá přání.“

Dahlia se odsunula a zadívala se mu do očí. „Doufám v něj?“

„Nebo v to, že se jedním staneš,“ řekl Drizzt, „očividně.“

Dahlia se zasmála a pevně ho objala. Přitiskla mu rty na ucho, políbila ho a zeptala se: „Už jsi mi odpustil?“

Drizzt ji od sebe odstrčil na délku paže a zadíval se jí upřeně do tváře. Nemohl popřít, že ho přitahuje, zvlášť když měla vlasy upravené v něžnějším stylu a válečné tetování na její tváři nebylo skoro vidět.

„Nemám ti co odpouštět.“

„Polibek s Entrerim?“ zeptala se Dahlia. „Svoji žárlivost?“

„Na vině byl meč. Využíval mé nejistoty a štval moji představivost na temná místa.“

„Víš jistě, že za tím nic jiného nebylo?“ zeptala se, natáhla se a odhrnula Drizztovi z tváře bílé vlasy. „Možná meč využíval jen to, co už v tobě viděl.“

Ještě než domluvila, vrtěl Drizzt hlavou. „Není co odpouštět,“ zopakoval.

Skoro dodal: ‚Odpustila jsi sama sobě?‘ Moudře si však nechal tu myšlenku pro sebe, nechtěl totiž znovu otevřít ránu, kterou jí způsobilo zjevení mladého, zmrzačeného černokněžníka.

„Vraťme se do Letohradu,“ řekl Drizzt, ale teď to byla Dahlia, kdo zavrtěl hlavou.

„Ještě ne,“ vysvětlila a odvedla ho k lůžku z mechu.

Dahlia poklepala Drizztovi na paži, a když vzhlédl od misky s dušeným, kývla směrem ke dveřím hospody.

Drizzta nepřekvapilo, když uviděl dovnitř vejít trojici svých společníků, a nezaskočil ho ani trpký výraz na tváři Artemise Entreriho. Když si ho zabiják všiml, vykročil s ostatními za zády davem k jejich stolu.

„Zima se rychle blíží,“ poznamenal Entreri a posadil se na židli naproti Drizztovi. „Noc je studená,“ dodal, když Drizzt nereagoval.

„Pak je dobře, že jste se vrátili zpátky do města,“ odpověděl drow ledabyle.

„Skvělé,“ řekl Afafrenfere Ambře po straně. „Nemůžu se dočkat, až se do sebe ti dva pustí.“

Trpaslice si odfrkla.

Drizzt, kterému zdánlivě nic z toho nevadilo, se vrátil zpátky k dušenému, nebo se o to aspoň pokusil, jenže Entreri se natáhl přes stůl a chytil ho hrubě za zápěstí.

Drow pomalu zvedl oči a upřel je na muže.

„Nelíbí se mi, když mě někdo nechá trčet ve studeném lese,“ prohlásil Entreri vyrovnaně.

„Ztratili jsme se,“ odvětil Drizzt.

„Jak jste se mohli ztratit?“ zeptal se Entreri. „To ty jsi vybral místo schůzky.“

„Naše cesta nás zavedla na východ, do neznámých končin,“ vložila se do hovoru Dahlia.

„Jaká cesta?“ otázal se Entreri, aniž by spustil oči z Drizzta.

Když Entreri pustil jeho zápěstí, opřel se Drizzt o opěradlo židle a pohledem vybídl i své zbývající společníky, aby si sedli. Přemítal o tom, co by jim měl říct. Teď už si byl docela jistý tím, koho a co s Dahlií loví. Otázka byla: Chce Artemise Entreriho s sebou na lovu? Setkání, pokud k němu vůbec dojde, bude už tak dost těžké udržet pod kontrolou, a o kolik těžší to bude, jestli se do všeho navíc zamíchá nevypočitatelný, nemilosrdný Artemis Entreri?

„Jaký máš plán, drowe?“ zajímal se Entreri.

Všichni čtyři, dokonce i Dahlia, na něj pohlédli a čekali na odpověď. A byla to skutečně dobrá otázka.

„Šel jsi se mnou do nitra Gauntlgrymu, abych se mohl zbavit toho prokletého meče,“ řekl Entreri. „Za to ti dlužím.“

Entreri pohlédl na Dahlii, velmi významně. „Nebo jsem ti dlužil,“ objasnil. „Ale už ne. Čekal jsem tam, kde jsi chtěl, a ty ses neobjevil.“

„Velká oběť,“ opáčila Dahlia uštěpačně.

Afafrenfere se zahihňal a Ambra si odfrkla.

Entreri obrátil pohled od Dahlie ke zbývajícím dvěma, pak ho upřel zpátky na Drizzta.

„Nic jsi mi nedlužil,“ odpověděl Drizzt na jeho pohled. „Ani předtím, ani teď.“

„Tak to sotva,“ namítla Dahlia.

„Zbavit se Herzga Alegniho, zbavit se Charonova spáru,“ odmlčel se a pohlédl zpříma na Dahlii, „zbavit se Sylory Salm – to všechno byly dobré, správné věci. Udělal bych je, i kdybych byl sám a naskytla se mi příležitost.“

„Hrdina Drizzt,“ zamumlal Entreri.

Drow pokrčil rameny, protože se o tom odmítal se zabijákem hádat.

Artemis Entreri na něj ještě několik okamžiků hleděl, pak se zapřel rukama o stůl a vstal. „Nerozcházíme se jako nepřátelé, Drizzte Do’Urdene, a to není žádná maličkost,“ řekl. „Zdravím tě a buď sbohem.“

S posledním pohledem na Dahlii se obrátil a opustil hospodu.

„A co my?“ zeptal se Afafrenfere Ambry.

Trpaslice hledala odpověď u Drizzta. „Kerá cesta bude podle tvýho víc vzrušující?“ zeptala se. „Tvoje, nebo Entreriho? Já už se nemužu dočkat pořádný bitky.“

„A ne jedné,“ dodal Afafrenfere dychtivě.

Na to Drizzt neměl odpověď, a když obrátili pohled k Dahlii, mohla elfka jen pokrčit rameny.

I Drizzt se na Dahlii podíval a její zkroušený výraz ho bodl hluboko do srdce. Necítil však žádnou žárlivost, což mu připadalo zvláštní.

„No, tady to nerozřešíme,“ prohlásila Ambra a taky vyskočila ze židle. „A mý břicho pořádně kručí, to je jistý!“ Při zvuku rozbíjeného talíře pohlédla směrem k baru, kde se banda hrubiánů začala prát o místo.

„Hospoda kryje sázky,“ oznámil hospodský.

„Ach, tendle nový Letohrad se mi začíná fakt líbit,“ prohlásila Ambra. „Poď, příteli,“ dodala k Afafrenferovi. „Dem si vydělat ňáký mince.“

Otočila se k Drizztovi a k Dahlii a teatrálně na ně mrkla. „Nevypadá nic moc, že jo?“ prohodila a ukázala na svého malého, hubeného společníka. „Ale s holýma pěstma se mu jenom tak někdo nevyrovná!“

Hlasitě se zasmála.

„Budem někde kolem, jesli najdete cestu, po kerý stojí za to jít!“ řekla. Ohlédla se opět po baru, kde se mezitím dva statní muži svlékli do půl pasu, aby se pustili do rvačky, a ostatní si začali vyměňovat mince a křičet své sázky.

„Možná nás najdete v nejdražších pokojích tady ve městě,“ nadhodila Ambra a vykročila pryč s Afafrenferem v závěsu. Jak odcházeli, Drizzt a Dahlia slyšeli trpaslici tiše nabádat svého společníka mnicha: „Nevymeť s nima podlahu moc rychle. Ať si ten další na řadě myslí, že má šanci tě dostat, a vymáčknem co nejvíc.“

Dahlia se zachechtala a Drizzt se k ní zase otočil.

„Zdá se, že přitahujeme zajímavé společníky,“ pravil.

„Přinejmenším zábavné.“ Poté však zvážněla a pohlédla na Drizzta. „Jaká je naše cesta?“

„Právě teď? Najít upíra, ne?“

„Chceš říct bojechtivce.“

„To taky.“

„A pak?“

Drizzt se zatvářil přemítavě, protože právě na to se snažil najít odpověď.

„Vymysli něco rychle, jinak ztratíme všechny tři společníky,“ varovala Dahlia. „Nebo aspoň zbývající dva, protože to vypadá, že o jednoho už jsme přišli.“

Drizzt to zvážil, pak zavrtěl hlavou. Vějička v podobě dýky s drahokamy udrží Entreriho aspoň ještě nějaký čas po jeho boku, v to věřil. Navzdory Entreriho slovům na rozloučenou a jeho hněvu Drizzt věděl, že toho muže dokáže přimět, aby se k němu přidal na cestách, pokud ovšem vyrazí brzy.

„Chceš, aby zůstali s námi?“ zeptal se Drizzt a kývl na mnicha a trpaslici.

„Svět je plný nebezpečí,“ odpověděla. Zadívala se za něj, na poprask, který se tam strhnul, a kývla na něj, aby se otočil.

Afafrenfere tam stál svlečený do půl pasu a jeho štíhlá postava vypadala vedle obrovitého muže, kterému čelil, téměř směšně.

Mohutný bojovník se těžce rozmáchl, mnich se však úderu snadno vyhnul a navíc muže nepozorovaně dloubl do žeber. Druhý divoký hák Afafrenfera zdaleka minul a dav zavyl smíchy.

Třetí úder však trefil Afafrenfera ze strany do čelisti a on odlétl stranou, dopadl na zem a dav znovu zavyl.

„Sotva se ho dotkl,“ povšimla si Dahlia a úcta v jejím hlase prozrazovala, že prohlédla mnichovu faleš. I Drizzt si jí všiml. Afafrenfere se stočil s úderem a držel se těsně před ním, úder mu tak nezpůsobil žádné vážné zranění.

Mnich se zvedl na nohy a vypadal otřeseně, když se na něj však statný muž vrhl, zaujal Afafrenfere dokonale vyvážený postoj a pustil se do série nečekaných, prudkých úderů, které sázel muži do břicha – opět velmi nepozorovaně a zblízka a jen málo lidí si všimlo, že velký muž, který se nad ním skláněl, je tak napjatý bolestí, že prakticky nedokáže zareagovat.

Afafrenfere vyklouzl ze sevření, ukročil do strany a opakovaně do muže bušil a otevřenýma rukama ho pleskal do žeber.

„Krátí své údery,“ poznamenal Drizzt.

„Nevymeť s nima podlahu moc rychle,“ řekla Dahlia v téměř dokonalém napodobení Ambry. Náhle ale zmlkla a trhla sebou a Drizzt také, poněvadž velký muž se rychle otočil a ohnal se levým hákem, který jako by mu vycházel až z kotníků, a byl to divoký, mocný úder, který by Afafrenferovi utrhl hlavu, kdyby ho trefil.

Jenže mnich se znovu a snadno přikrčil, pěst tak prolétla nad ním a trefila jeden z podpůrných sloupů hospody, a to s takovou silou, až se celá stavba otřásla.

A jak velký muž vrávoral, když si přitáhl zlomenou ruku k tělu, šilhal, kolena se mu klepala a zdálo se, že má co dělat, aby se nepozvracel.

Afafrenfere proklouzl bleskurychle kolem, dostal se k němu ze strany, sehnul se a otočil se na špičce pravé nohy. Chytil se baru, pevně se zapřel levou nohou o záda velkého muže, čímž získal nezbytnou rovnováhu, a vykopl. Muž vylétl do vzduchu a přistál obličejem na stole, až se kolem rozlétly talíře, sklenice a třísky a hosté se rozprchli do stran.

Dav divoce zajásal a ještě víc, když se velký muž pokusil vstát, upadl ale zpátky na zem, držel se za rozdrcenou ruku, probíral se a zase upadal do bezvědomí.

Ozývalo se cinkání mincí a prskavé klení, lidé divoce jásali a žádali víc a celou hospodu ovládla ještě slavnostnější atmosféra.

A uprostřed toho všeho pohlédli Drizzt a Dahlia na Ambru, která vytáhla svůj posvátný symbol a přesunula se k padlému boxerovi. „Vošetřím ti ruku,“ řekla a dodala: „Za pár mincí.“

„Brilantní,“ zamumlal Drizzt bezmocně a Dahlia za ním se znovu zasmála.

„Začínám se nudit,“ řekl Afafrenfere Ambře. Dvojice stála stranou, zatímco v improvizovaném ringu probíhal další souboj.

„Pcha, žádný strach,“ ujistila ho trpaslice. „Po tom posledním tě už stejně nikdo nevyzve.“

Zatímco mluvila, statný muž, který zrovna bojoval, popadl svého protivníka, zvedl ho nad hlavu a hodil ho přes místnost, kde dopadl mezi stoly a židle.

„Další mince pro léčitelku,“ zašeptala Ambra. Vykročila, pak se ale prudce zastavila a zadívala se na vítěze, který zvedl mohutné paže nad hlavu, řval a nadutě pochodoval kolem.

„Tendle by to s tebou moh chtít zkusit,“ řekla trpaslice mnichovi.

„Je to těžkopádný hňup,“ odvětil Afafrenfere.

„Jo, ale pyšný.“

Mnich pokrčil rameny.

Krátce poté použila Ambra na nejnovějšího poraženého léčivé kouzlo a Afafrenfere se zatím postavil obrovskému muži, který v sobě snad musel mít trochu zlobří krve – tak velký a statný byl.

To z něj však přirozeně dělalo jen větší cíl.

Nestydatě vyrazil vpřed a mával před sebou mohutnými pažemi, jednou za druhou, zatímco Afafrenfere uhýbal vzad a dolů a do stran.

Jásot začal utichat a diváci si začali hlasitě stěžovat, neboť otočky a obrátky nekončily žádnou zasazenou ránou.

Afafrenfere vrhal pohledy po Ambře, která v ruce držela měšec s mincemi, nikdo však o ně neměl zájem.

Velký muž se na něj opět vrhl s rozevřenýma rukama a tentokrát Afafrenfere neuhnul, nýbrž vykročil vpřed a zasadil muži úder do obličeje.

Za tento úder však draze zaplatil, neboť muž ho chytil oběma rukama za krk a zvedl ho ze země. Afafrenfere vykopl, jenže muž měl tak dlouhé paže, že se mnichovi nedařilo zasadit žádnou pořádnou ránu.

Znovu pohlédl na Ambru, která se hádala s několika hosty, kteří se dožadovali toho, aby splnila své slovo a vsadila si.

Trpaslice se přesvědčivě hádala – příliš přesvědčivě a příliš dlouho, pomyslel si Afafrenfere, neboť muž ho škrtil a trhal s ním ze strany na stranu jako s hadrovou panenkou. Nakonec Ambra ustoupila a vsadila své mince.

Poté zachytila mnichův pohled a mrkla na něj.

Afafrenfere chytil muže za palce, pevně se jich přidržel a vykopl nohama jeho směrem, než však mohl muže trefit, strhl je zase zpátky. Využil totiž své setrvačnosti k tomu, aby se přetočil, zvedl nohy nad sebe a vyprostil se ze sevření.

Dopadl na zem asi o krok zpátky, muž se však pustil za ním, přesně jak Afafrenfere doufal, a znovu se pokusil chytit mnicha pod krkem. Jenže než se k němu ten kolos stačil vůbec dostat a zvednout Afafrenfera znovu z podlahy, mnich ho popadl za ruce, zahákl své palce pod jeho, pokrčil pod sebou nohy a vrhl se přímo dolů na podlahu.

Velký muž klopýtl vpřed, než si ale stačil uvědomit, co se děje, přistál mnich na kolenou a využil setrvačnosti pádu k tomu, aby trhl rukama dolů a opět nahoru, prudce a brutálně, čímž přehnul mužovy palce přes jeho velké ruce.

Tlumená rána, která se ozvala, když mnichova kolena udeřila o zem, přešla v ostré prasknutí prstních kůstek.

Velký muž vydal zvláštní zvuk, napůl zavrčení, napůl zavytí, a strhl ruce zpátky. Jenže zuřivý mnich následně vyskočil do vzduchu a vrhl se vpřed, aby udeřil muže rychle zleva a zprava do obličeje. Muž zvedl své zlomené ruce, Afafrenfere zaútočil ještě tvrději a zasadil muži pravačkou tvrdou ránu do břicha. Velký muž zavrávoral vzad, narazil do baru, zlomil se v pase a paže si zkřížil na břiše.

Afafrenfere následně tvrdým levým hákem trhl jeho hlavou do strany. Muž zvedl ruce, aby ránu zablokoval, a mnich mu vší silou zasadil pravou rukou úder zdola do břicha, až ho zvedl ze země.

Velký muž opět spustil ruce dolů, Afafrenfere použil levý hák a opět trhl protivníkovou hlavou do strany. Muž znovu zvedl ruce v obraně a další úder zdola ho zvedl ze země.

Poté, co tento devastující cyklus proběhl potřetí, zůstal velký muž stát s pažemi bezmocně svěšenými. Afafrenfere pořád zuřil nad tím, že se ho muž pokusil udusit, proto se o něj opřel, pravačkou ho bušil do břicha a každá rána zvedla hrubiána ze země a zase ho spustila zpátky.

„Dost!“ ozval se výkřik z davu.

„Jo, zabiješ ho! Dost!“ zakřičel další.

Bratr Afafrenfere se otočil a nevýhrůžně zvedl ruce. Hleděl do dobré dvacítky užaslých tváří, mnozí z lidí přitom nevěřícně vrtěli hlavami.

Mnich pohlédl na Ambru, bezmocně pokrčil rameny a křivě se zakřenil, a trpaslice, která pochopila, co má za lubem, jen zavrtěla hlavou a ušklíbla se.

A to právě ve chvíli, kdy se Afafrenfere prudce otočil na špičkách, s obrovskou rychlostí a silou, a zasadil velkému muži takový úder levým hákem do čelisti, že ho zvedl a přetočil, takže přistál na dřevěné podlaze na zádech.

Celá místnost jako by strnula v čase a prostoru, jásot a posměšky a křik nahradilo strnulé ticho, jak všichni upřeli oči na šokujícího, šlachovitého muže s hromovými pěstmi.

Velký muž zasténal a pohnul se, čímž dokázal, že aspoň není mrtvý, a několik hostů okolo Ambry začalo do trpaslice dloubat a ječet na ni. Afafrenfere se rychle přesunul k ní.

„Jaká magie, trpaslice?“ obořil se na ni jeden muž.

„Žádná,“ odvětila nečekaně žena za nimi. Dav se rozestoupil a otočil se k rusovlásce, kterou v Letohradu dobře znali.

Arunika se přesunula k trpaslici a mnichovi a pečlivě si Afafrenfera prohlédla. Vzala ho za zápěstí, a když neprotestoval, přetočila jeho paži a odhalila žlutou růži vytetovanou na vnitřní straně jeho předloktí.

Vědoucně se zasmála.

„Není v tom žádná magie,“ řekla ostatním. „Byla to férová výhra, i když na protivníky toho muže bych nesázela.“

„Ach, ošálila jsi nás, odporná malá trpaslice!“ zabručel jeden mimořádně špinavý host.

„Ach, to tvoje sestra taky,“ zaječela na něj Ambra. „Nechtěli ste se vsadit, dokaď váš kluk nevypadal jako vítěz, potom ste najednou chtěli mý peníze!“

„Nahrálas to tak!“ prohlásil host.

„Nahrála sem to tak, aby málem uškrtili mýho kamaráda?“

„Vypadá dost živý!“

„Jo, ale jesli vyjdeme z tvých slov, pak váš šampion támdle není zrovna nic moc! Použij hlavu, hňupe!“ Jak se Ambra začala rozpalovat, přisunula se až těsně k muži, dloubla ho tlustým prstem do obličeje a tlačila ho před sebou pozpátku. „Tvrdíte, že sem to nahrála tak, aby ten váš kluk málem uškrtil toho mýho, jenom proto, aby se můj kluk pak moh vysmeknout a rozmlátit toho vašeho na kaši. To vo vašem klukovi nic dobrýho neřiká, a já mu určitě povim vo vaší důvěře a chvále,“ podívala se na muže ležícího na podlaze, „hned jak se vzbudí.“

To donutilo agresivního muže couvnout.

„Zaplaťte jí,“ poručila Arunika hostům. „Vyhráli férově. A pokud se chcete sázet, pak musíte i platit, když prohrajete.“

Následovalo hlasité bručení, Ambra a Afafrenfere však nakonec opustili hospodu s několika malými měšci plnými zlata.

„Takhle už nic dalšího nevyhrajeme,“ podotkl Afafrenfere. „Měli jsme přestat po dvou.“

„Pcha! Však se zase vsaděj. Ti hňupové si nemůžou pomoct.“

„Vsadí si na mě, takže kde bude tvá výhra?“

„Možná máš pravdu,“ uznala Ambra, zákeřně se zakřenila a mrkla na něj. „Pokaď si ale třeba nemyslíš, že bys je zvlád dva.“

Afafrenfere začal odpovídat, pak si ale místo toho jen povzdychl. Věděl, že pravděpodobnější je, že ho Ambra pošle do souboje hned se třemi protivníky najednou.

„Je tu tvá věštkyně,“ pravila Dahlia Drizztovi.

Drow instinktivně položil ruku na váček u opasku, ihned ji z něj ale zase sundal. Nepotřeboval Aruniku, protože Guen byla zpátky s ním.

Potom ho však něco napadlo, usmál se na Dahlii a mávl na Aruniku, ať se k nim připojí.

„Vypadáte dobře,“ podotkla rusovláska, když se k nim přidala a sedla si vedle nich.

„Našel svého pantera,“ vysvětlila Dahlia. „A teď hledáme…“ Drizzt jí položil ruku na předloktí a umlčel ji, čehož si Arunika určitě všimla.

„Barabus – Artemis Entreri je tady,“ řekl Drizzt. „Je ve třetím pokoji nahoře. Zašla byste kvůli mně za ním? Zaplatím vám.“

Dahlia vykulila oči, upřela je na Drizzta a její výraz byl plný překvapení a hněvu.

„Nejsem žádná coura,“ odvětila Arunika se smíchem.

„Ne,“ odpověděl Drizzt a také se zasmál, „o to mi nejde. Entreri souhlasil, že nás doprovodí na sever, teď ho ale přepadly pochybnosti. Já trvám na tom, že nejlepší cesta pro něj vede na sever, a byl bych rád, kdybyste mu to potvrdila.“

„Protože to říkáte?“ zeptala se žena skepticky.

„Tak použijte svoji moc,“ požádal ji Drizzt. „Vím, kde najde něco, co si přeje získat zpátky.“

„Meč?“

„Je zničen,“ vložila se do hovoru Dahlia.

„Ach,“ řekla Arunika a zdálo se, že to na ni udělalo dojem.

„Jde o něco jiného, ale neméně důležitého,“ ujistil ji Drizzt.

Arunika na něj chvíli hleděla, pak tiše zašeptala nějaká slova – uvědomil si, že se jedná o zaklínadlo.

„O nějaký předmět nebo prozření?“ zeptala se věštkyně mazaně.

„Ano,“ odpověděl Drizzt.

Arunika se začala zvedat a Drizzt se natáhl pro měšec. Žena však odmítla a slíbila: „Zajdu za ním.“

*

„Co chceš?“ zeptal se Artemis Entreri zpoza pootevřených dveří. Byl do půl pasu svlečený – a Arunika se postarala, aby si všiml hodnotícího pohledu, který upřela na jeho svalnatý trup.

„Barabe,“ odvětila.

„To není moje jméno – už nikdy nebude.“

„Pak tedy Artemisi,“ řekla. „Promluv si se mnou. Jsme velkými hráči v moři venkovských balíků. Neměli bychom být cizinci nebo dokonce nepřáteli.“

Vložila do svých slov nemalou magickou sugesci, ale nemusela se namáhat. U většiny mužů, a Entreri nebyl výjimkou, úplně stačil magicky odzbrojující a uchvacující vliv jejího kouzly vylepšeného vzhledu. Entreri ustoupil vzad, otevřel dveře a Arunika šťastně vstoupila do jeho obydlí.

„Je dobře, že ses vrátil,“ řekla, posadila se na okraj zválené postele a cudně si zkřížila nohy. Napadlo ji, že by měla zapomenout na Drizztovu žádost a přesvědčit Entreriho, aby zůstal v Letohradu. Mohla by z něj třeba udělat informátora, dalšího pěšáka ve velké síti, kterou budovala. Přece jen věděla, co už Barabus Šedý v minulosti dokázal, byl to velice nebezpečný a mocný muž.

Příliš nebezpečný, rozhodla se krátce po začátku jejich rozhovoru, když se zadívala do Entreriho studených očí. Ano, pamatovala si Baraba Šedého a vždy věděla, že je jedním z mála smrtelníků, s nimiž se setkala, kteří by ji dokázali porazit.

To však neznamenalo, že by pro ni nemohl být užitečný, a to hned několika způsoby.

Navzdory dřívějším protestům se rusovláska přece jen pustila do mocného svádění, a to nejen pro vlastní potěšení, nýbrž i pro Entreriho. Neopustila jeho pokoj, dokud nebe na východě nezačalo světlat úsvitem, a zanechala Entreriho zcela vyčerpaného, vlastně tvrdě spícího.

Ukázala mu velkou rozkoš a on jí rovněž. Byl to bonus navíc, pomyslela si sukuba, neboť smyslem jejího svádění nebylo potěšení. V tuto noc ne, i když to rozhodně byl bonus navíc! Ne, uprostřed jejich styku použila Arunika na nebezpečného zabijáka kouzlo jasnozřivosti. A když skončili a zhroutili se jeden druhému do náruče, rusovlasá sukuba, našeptávající démon, udělala čest svému druhu a pošeptala Entrerimu do ucha tiché návrhy, v nichž ho ujistila, že nejlepší cesta vpřed pro něj leží po boku Drizzta a Dahlie.

Její pověst věštkyně nebyla koneckonců úplně nezasloužená a Artemis Entreri, poznamenán Aruničiným kouzlem, teď pro ni bude špehovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední hranice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.