Míla Linc

Mark

STONE

ABSOLUTNÍ SPRAVEDLNOST

© Míla Linc, 2010

© cover Milan Fibiger, 2010

Obsah

Úvod

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

Úvod

Pozemská unie, která je federací osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jak se to kdysi dělalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl úkol svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studu o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i kapitán Mark Stone.

1. kapitola

Z tohohle průšvihu se asi jen tak nevyhrabeme, pomyslel si Mark Stone, kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami. Kdybych se alespoň mohl bránit, kdybych mohl udělat cokoliv… ale nic. Konec.

Takovouhle beznaděj u tebe neznám, Marku, ozval se mu v hlavě Rayův hlas. Ještě není všechno ztracené.

Ray byl android, se kterým Mark zažil už mnohá dobrodružství. Za tu dobu se mezi nimi vyvinulo silné pouto přátelství, přestože by k tomu nikdy dojít nemělo. Jenže Ray byl zvláštní android – a taky jeden z mála, který byl vybaven psychickým zesilovačem a dokázal tak telepaticky komunikovat s Markem. Jako právě teď.

Dokud je naděje, tak se nevzdávám, ale co je moc, to je moc, odpověděl Stone. Drzí mě v šachu. Co v šachu, tohle je přímo šach mat prvním tahem!

Nikdy jsi moc nehrál šachy, že? Prvním tahem to nejde…

A ani si je už nikdy nezahraji.

Pozor, už jdou!

Masivní dřevěné dveře se otevřely a v nich stanul po zuby ozbrojený voják v černé uniformě. Skrze černá skla brýlí mu nebylo vůbec vidět do tváře – a Mark Stone věděl, že v žádném případě netouží do očí toho muže pohlédnout.

„Stone, vstupte!“ štěkl.

Mark se zvedl, zachřestily těžké železné okovy a v doprovodu dvou chlápků, kteří po celou dobu seděli vedle něj, vstoupil do dveří, kde jej čekala budoucnost. Nebo spíš nečekala.

Hned za ním se dveře s třísknutím zavřely. Přestože na Zemi už dávno všude používali moderní techniku, tady, v budově nejvyššího soudu, lpěli na tradicích. Dřevěné dveře, dřevěné lavice i dlouhé taláry soudců a bílé paruky… archaický obraz, který by Marka Stonea možná i pobavil. Ovšem ne v téhle situaci.

Usedl na lavici obžalovaných. Neodvažoval se ohlédnout – spatřil by tváře lidí, kteří mu byli blízcí – nejvěrnější přítel Ray, nejvěrnější milenka Elsa Swensonová, nejvěrnější sekretářka Peggy a další a další. Spatřil by v jejich očích strach o svou budoucnost a také svůj ortel.

Pořád ještě chtěl věřit, že má nějakou naději.

Generál Khov seděl po jeho pravici. Rozhodl, že bude svého nejlepšího zaměstnance hájit. A skutečně soudní při vedl obratně a ohnivě, jako žádný jiný obhájce před ním. Jenže když Mark stočil pohled doleva, k porotě, veškerá naděje jej opustila

„Soud Pozemská federace versus kapitán Mark Stone dospěl k závěru,“ ohlásil soudce vážným hlasem. „Prosím porotu, aby sdělila své stanovisko.“

Povstal menší mužík s pleší. Mark ho potkal poprvé před pár měsíci. Prokázal se mu tehdy průkazkou nejvyššího správního úřadu a prošmejdil SDPP milimetr po milimetru. A netajil se tím, že Marka nenávidí.

Prý si dělal zálusk na Elsu a chtěl se zbavit svého soupeře. Konečně se mu to povedlo… a nikdo nemohl nic namítat, protože porota je přece vybírána náhodně. Je nestranná a jejím jediným cílem je zachovat právo.

Ten skřet se tam nedostal žádnou náhodou, poslal Rayovi několik svých pocitů. Kdo ví, komu zaplatil a kolik. Škoda že už nebudu mít šanci to zjistit a dokázat to.

Já to udělám.

Hlavně se do ničeho nenamoč, Rayi!

„Porota dospěla k jednomyslnému závěru,“ prohlásil plešatec a v jeho očích se jiskřilo nenávistí a zlomyslnou radostí. „Vinen ve všech bodech obžaloby.“

V soudní síni to zašumělo.

„To snad nemyslíte vážně?!“ zahřímal generál Khov a vstal, až židle zapraštěla. Byl to téměř dvoumetrový obr s holou hlavou, která se blýskala jako naleštěné zrcadlo. Po svých mongolských předcích zdědil tvar očí i prudkou povahu.

Ale co si Mark pamatoval, nikdy jej neviděl takhle rozzuřeného. A to už ho viděl zuřit mnohokrát.

„Generále, uklidněte se, nebo si na místo kapitána Stonea sednete vy za urážku soudu!“

„Omlouvám se, pane soudce, ale to je přece…“

„Generále!“

„Ano, pane,“ procedil mezi zuby.

Zatímco si ztěžka a neochotně sedal, soudce si ošklivým pohledem měřil Marka. I v jeho očích se blýskalo.

Musel sis za život opravdu udělat tolik nepřátel? Ptal se Ray starostlivě. Za ta léta se to nastřádalo a teď tě společně utlučou.

Dobrá rada, ale přišla pozdě. Zkusím vytváření nepřátel na nějakou dobu omezit.

„Kapitáne Stone, byl jste obžalován z několika těžkých porušení zákonů Pozemské federace. Ve své službě jste porušil několik závazných pravidel.

Při vaší poslední misi na planetě Thorax jste porušil zákon o nevměšování a zavinil smrt dvou agentů.“

Zfingovali to, zavrčel Ray. Vždyť to tak nebylo…

To nevysvětlíš, zkoušeli jsme to už mnohokrát.

„Zároveň jste obviněn z manipulace se záznamy, z úplatkářství a korupce, z klientelismu a napomáhání pirátům proti Vesmírné policii.“

Alespoň tohle mohli přiznat, že to obžaloba přepískla. Vždyť máme materiály, že na Merkuru skutečně došlo k závadě na odpalovacím zařízení, vztekal se Ray.

Nejspíš už ty záznamy zničili. Pořád ještě neznáš veškerou lidskou zášť a zlobu, příteli.

Vzápětí soudce stiskl tlačítko a nechal soudní počítač, aby rozhodl o vině či nevině. Při menších proviněních rozhodoval pouze počítač. V některých případech se soud skládal ze dvou částí: jeden hlas měli lidé a jeden hlas soudní počítač. To aby byla zajištěna absolutní spravedlnost.

Počítač zabzučel a soudce přečetl rozsudek: „Kapitáne Marku Stone, povstaňte. Za porušování zákona o nevměšování a předpisů Služby pro dohled nad primitivními planetami jste odsouzen na devět měsíců…“

To není tak zlé, Marku!

„… a za zabití agentů tajné policie a napomáhání pirátům při misi na planetu Thorax jste odsouzen na třináct let těžkého žaláře nepodmíněně.“

Tak tohle už zlé je.

„Trest v celkové výši třináct let a devět měsíců nastoupíte na vězeňské planetě Sardak v sektoru 27-B, tedy se zostřenou ostrahou. Proti tomuto rozsudku není odvolání.“

Ticho.

Tíživé ticho, které trvalo několik nekonečných vteřin. Pulzující nenávist a smutek, který se vznášel nad Markovou hlavou, i zlé posměšky jeho nepřátel. Jenže co proti soudu? Vzpouru?

Konec.

Mark odešel se sklopenou hlavou. Nechtěl se dívat na ty, které už nikdy neuvidí. Protože třináct let na Sardaku – to byl trest smrti, svou krutostí se vyrovnávající středověké tortuře.

***

Generál Khov, stále ještě v uniformě, usedl v kanceláři do svého obrovského křesla a zapálil si doutník. Ruce se mu třásly vztekem i beznadějí víc než obvykle. Párkrát zabafal, otevřel u stolu nejspodnější zásuvku a vytáhl poloprázdnou láhev whisky.

Chvíli přemýšlel, jestli má vytáhnout i skleničku, ale pak mávl rukou a několikrát si lokl.

„Peggy?“ zmačkl tlačítko interkomu.

„Ano, pane generále?“

„Dneska už v kanceláři nechci nikoho vidět. A zavolejte ženě, že přijdu pozdě nebo vůbec.“

„Generále?“

„A ještě jednu věc. Skočte do obchodu a kupte mi pár láhví kořalky. Na cenu nehleďte, ale ať to nejsou splašky.“

„Rozumím, pane generále.“

Khov se opřel a znovu si lokl. Jenže dlouholetý trénink mu nedovoloval, aby se zpil hned a upadl ve sladké zapomnění. To potrvá ještě několik dlouhých hodin, několik dlouhých hodin beznaděje a vzteku.

„I Peggy je z toho naměkko,“ zavrčel, když si uvědomil, jak měla jeho stará sekretářka smutný hlas. Jiný než obvykle.

Tahle stará suchá panna Marka tajně milovala a teď jí ho sebrali. A nejenom jí. Nám všem, pomyslel si Khov.

Dým z doutníku se valil místností a vplížil se do všech rohů. Větrák na stropě už svou práci vzdal – jako vždy v takových chvílích – a jen rozháněl kouř po místnosti.

Zaklepání na dveře.

„Hm?“ Peggy s kořalkou? To by to stihla rychle.

„Neruším, generále?“

„Rušíte, admirále, ale když už jste tady, tak pojďte dál. Whisky?“

„Ano, prosím.“

Admirál Neuman, velitel Vesmírné policie, se usadil do křesla naproti Khovovi. Přijal láhev a ani on se neobtěžoval se skleničkou.

Bylo to poprvé, co generál Khov viděl Neumana pít. Byl to vysoký hubený muž s lehce šedivějícími vlasy a přísnou tváří. I on měl na sobě vycházkovou uniformu.

„Taky u soudu?“

„Musel jsem být v zákulisí, generále, ale dali mi co proto.“

„Nerozumím.“

„Člověk by řekl, že když velí vesmírné policii a má nějaké zásluhy, může pro pravdu něco udělat. Vždyť oba víme, že to na Marka narafičili a přibarvili, co jen šlo. Ale nepustili mě skoro ke slovu. Jako by bych byl nějaký obyčejný vojáček, kterému mohou dát kartáček na zuby, aby s tím vyčistil hajzly zasrané od oficírů.“

Kromě toho, že Neuman nikdy nepil, ani nikdy nenadával.

„Omlouvám se za ty výrazy, generále,“ pokrčil po chvíli rameny, jakoby vycítil Khovovo udivení. „To ten soud…“

Znovu zaklepání na dveře.

Tentokrát už to byla skutečně Peggy. Admirál vstal a pomohl jí s těžkou taškou, kterou vlekla „Generále, dneska budete mít asi dlouhou pracovní noc, že?“

„To ten soud,“ pokrčil Khov rameny. „Přidáte se?“

Admirál pokývl hlavou.

„Díky, Peggy,“ pokusil se Khov o úsměv. „A běžte domů, odpočiňte si. Dneska už to nemá cenu.“

„Pane generále…?“ začala nesměle, ale nakonec zmlkla a zavrtěla hlavou. „Dobře, pane generále. Kdybyste potřeboval, volejte. Budu na příjmu.“

„Díky, Peggy.“

Když odcházela, ještě dodal. „Díky za všechno.“

„Není zač, pane generále,“ otočila se a usmála se. „Hodně síly. I vám, pane admirále.“

Potom se dveře zabouchly a kancelář generála Khova začala opět plnit oblaka doutníkového kouře.

***

Rayi?

Kolem byla tma – hustá a neproniknutelná tma, na jakou může člověk narazit, jenom když je zasypaný v jeskyni nebo v dole.

Slyším tě, Marku.

Co se děje venku?

Jedni slaví a jiní truchlí. Pár lidí se v tom začalo šťourat, protože i jim přišlo zvláštní, jak rychle a bez průtahů tě odsoudili, ale zdá se, že někdo má hodně veliký balík, protože několik zvědavců se přestalo zajímat a prý už si plánují dovolenou v nejluxusnějším hotelu na Zemi.

A co ty?

Mě zítra ráno čeká přeprogramování a vyčištění.

Mark Stone si povzdechl. Takže na to doplatí i jeho přítel.

A budeš pak v pořádku? zeptal se. Odpověď sice znal už předem, ale naděje přeci umírá až poslední.

Budu. Ale nebudu to už já.

Hustá tma ho obklopovala a drtila. Těžko se mu dýchalo. Jenže s tím nemohl nic udělat. Mohl jen vzteky křičet a mlátit do stěn, jako to dělali jiní. Ale to nebyl Markův styl. Kdepak – on věděl, že zanedlouho s ním budou mlátit ještě víc, a proto si šetřil síly.

Sardak. Už samotné to jméno vyvolávalo strach. Vězeňská planeta, kam vypouštěli největší vyvrhele z celého vesmíru. Nejhlídanější místo na světě opředené nejfantastičtějšími legendami. Mark se neodvažoval ani pomyslet, co všechno z toho je pravda.

A už vůbec se neodvažoval přemýšlet o tom, koho všeho tam potká.

***

Poklidné alkoholové rozjímání dvou důstojníků přerušil až vpád třetí osoby. Generál Khov i admirál Neuman, oba již v lehce podroušeném stavu – k čemuž admirálovi stačilo pár skleniček a generálovi pár láhví – po chvíli láteření utichli, protože neměli šanci se nevítaného hosta zbavit.

Nakonec Khov ukázal na volné křeslo a sáhl do police pro skleničku. „Dáte si také, slečno Swensonová?“ zeptal se nadurděně, ale už bez hněvu.

„Ráda. Ale vy byste měli přestat.“

„Pohřeb se musí zapít.“

„Ještě neumřel!“

Generál jenom něco zabručel, ale Neuman skleničku odložil. „Omlouváme se, slečno Swensonová. Samozřejmě máte pravdu. Něco bychom měli udělat, avšak jak moje, tak generálovy nápady dopadly na neúrodnou půdu a naše fantazie je v koncích. A to jsme si poradili s ledasjakým neřádstvem, ale tohle…“

„Jsem nejbohatší žena na zemi!“ řekla Elsa Swensonová důrazně. Nejbohatší a také jedna z nejkrásnějších. „Mám dost peněz na to, abych si mohla rozsudek koupit…“

„Nezkoušel bych to, slečno,“ zamručel generál.

„Proč?“

„Zavřeli by vás.“

„Ale když… to přece… zatraceně!“

Elsa zapadla zpátky do křesla a naráz vyprázdnila plnou skleničku. Hned si dolila další. „Vy jste se to už pokoušeli zjistit, že ano?“

Dvakrát přikývnutí.

„A co teď?“

Dvakrát pokrčení ramen. A další prázdná láhev.

***

Plukovník Parker znechuceně odhodil papíry s rozkazy. „Chci mluvit s admirálem Neumanem,“ řekl stroze.

„Admirál byl dočasně odvolán ze své funkce, plukovníku,“ odpověděl mu malý mužík s pleší, který se objevil před pár dny a od té doby ne a ne zmizet. „V současné době ho z pověření prezidentské kanceláře zastupuji já, dokud se nenajde nový kandidát.“

„To je absurdní.“

„Možná, ale vám nepřísluší o tom uvažovat, plukovníku.“

Skřet si sundal brýle a bílým kapesníkem si čistil skla. Usmíval se. Samolibě. Když znovu zvedl oči, střetl se s chladným pohledem plukovníka Parkera. Vydrželi se tak na sebe dívat několik dlouhých vteřin, než mužík uhnul.

„Tak co bude, plukovníku?“

Rozkaz zněl převézt několik vězňů na planetu Sardak. Jako vždy s nejvyšším stupněm zabezpečení a se vší obezřetností, aby nebylo porušeno žádné z bezpečnostních pravidel. Jenže tentokrát mezi vězni bylo jméno i Marka Stonea.

„Neudělám to.“

„Prosím?“ Ledový tón hlasu jako by zmrazil celou místnost.

„Neudělám to. Stone je nevinný. Znám ho.“

„Chcete snad říct, že soud i porota rozhodly špatně? Chcete zpochybnit zákony Pozemské federace? Zahráváte si s ohněm, plukovníku. Seberte ty papíry a zítra za úsvitu odlétáte!“

„Ne.“

„V tom případě…“ Skřet se usadil do křesla a pohodlně natáhl před sebe nohy, lehce se usmál a jenom jeho oči prozrazovaly, že ten úsměv rozhodně není upřímný. „V tom případě vás čeká vojenský soud. Stráž!“ Jako na zavolanou přiklusali dva vojáci s černými brýlemi. Uniformy jenom vzdáleně připomínaly ty, které měla předepsaná armáda nebo Vesmírná policie – a přesto se v poslední době objevovaly skoro všude „Odveďte plukovníka Parkera do separace! Hned!“

***

„Jmenuje se Komarski. Čert ví, odkud přišel, ale podle mě za tím vším stojí on.“ Generál Khov se zhluboka zamyslel. „Říkám si, komu by stálo, provádět takovéhle nesmysly, aby se zbavil Stonea? Ať už leží někomu v žaludku sebevíc, určitě by se našly levnější a jednodušší způsoby, jak se ho zbavit. Ale tohle? Smrdí to.“

„Možná byl Stone jen prvním případem co nás všechno čeká,“ pokrčil rameny admirál Neuman. „Jen jedním kouskem skládačky.“

„To je pěkné, pánové,“ zakabonila se Elsa, „ale co s tím uděláte? Marka zítra odvezou pryč a pak mu už nepomůžete. Musíme něco vymyslet.“

„Snažíme se, slečno, snažíme se.“

V té chvíli na generálově stole zapípal videofon. Khov svraštil obočí a zamračil se. „Kdo to sakra… řekl jsem Peggy, že už s nikým nechci mluvit. Tahle linka měla být odpojená.“

Po krátké chvíli váhání stiskl tlačítko. Na malé obrazovce se objevil neznámý muž v uniformě Vesmírné policie. „Je tam admirál?“ vyštěkl bez pozdravu.

„Pro vás, Neumane.“

Admirál se zvedl a přešel k obrazovce. „Ano, Clarku?“

„Zatkli plukovníka Parkera.“

„COŽE?“

„Zavřeli plukovníka Parkera, pane admirále. Je to asi pět minut.“

Neuman vztekle praštil pěstí do stolu, na jeden zátah do sebe kopl zbytek koňaku, co měl ve skleničce a zamířil ke dveřím. „To víte, že nešlo jenom o Stonea. Jde o nás všechny, generále. O nás všechny.“

***

Mark ležel na kavalci a hleděl do tmy. Už ani na vztek neměl sílu, jen přemýšlel, jak se do téhle situace mohl dostat. Něco mu v tom nehrálo – tahle rovnice o samých neznámých měla někde nějaký zádrhel. Možná to byla jedna neznámá navíc?

Až se rozední, vyvedou ho z téhle tmavé díry a odletí na Sardak. Do této chvíle ani nevěřil, že by tahle planeta mohla existovat – chtěl věřit tomu, že tím vláda jenom straší zločince, že žádné takové místo neexistuje. Za pár dní se přesvědčí, jak to vlastně je.

Slyšel skutečně jenom pár přehnaných historek – kdysi na akademii se strašili, že když to ve službě půjde na levačku, skončí právě tam. Jenže když byli mladí, vyprávěli si spoustu dalších nesmyslů.

Marku? přerušil tok jeho myšlenek Ray.

Slyším tě.

Zdá se, že se něco děje.

Co přesně, Rayi?

Prý zatkli plukovníka Parkera Marku. Myslím, že tohle je jenom počátek něčeho většího.

Mark Stone vyskočil na nohy.

Rayi, zjisti víc, dokud to jde. Vykašli se na všechno a zjisti víc. Jestli tě mají přeprogramovat, pak se stejně nemusíš starat o následky. Oba to máme spočítané – tak ať aspoň víme, na čem jsme.

Rozumím.

***

Peggy vypnula sprchu, vklouzla do noční košile a potmě došla do ložnice. Když rozsvítila malou lampičku, nevelkým pokojíkem se rozlilo příjemné světlo. Hrnek s horkým bylinkovým čajem příjemně voněl.

Posadila se do křesla, zabalená do deky, a s hrnkem v ruce hleděla z okna na noční město. Až se zítra rozední, nebude už žádný den jako ten, který právě končil. Už nikdy nebude nic jako dřív.

Z poklidného smutného rozjímání ji vyrušil videofon. Tiše vzdechla a došla k přístroji. Obrazovka se rozzářila odleskem Khovovy lebky

„Peggy?“

„Ano, pane generále?“

„Omlouvám se, že takhle ruším, ale potřeboval bych pár drobností.“

„Jistě, generále. Týká se to…“ Nedokázala to vyslovit.

„Ano. A pospěšte si, prosím. Jde o všechno.“

„Ano, pane generále. Za třicet minut budu v kanceláři.“

„Děkuji, Peggy.“

Displej opět pohasl a s obrazem z pokoje vyvanula i příjemná vůně bylinkového čaje.

***

Elsa Swensonová stála u okna a hleděla na noční město. Generál zatím přecházel po kanceláři sem a tam, jako nespokojený obr.

„Pane generále?“

„Ano, slečno.“

„Pokud budete potřebovat jakoukoliv částku, nebojte se na mě obrátit. Můj účet je vám k službám, stejně jako moji lidé. Pan doktor Newcamb, můj právník, se vyzná ve všech možných právních kličkách. Řeknu mu, aby vám byl k dispozici.“

„Díky, slečno Swensonová.“ Generál se konečně zastavil. „Ale jestli je situace opravdu tak vážná, jak naznačoval Neuman, možná by pro vás bylo bezpečnější se toho neúčastnit. Nerad bych, kdyby se vám něco stalo. Stone by mě pak zabil.“

„Musíme Markovi pomoci. Ať to stojí co to stojí.“

„Jste skutečná bojovnice, slečno,“ usmál se generál. Poprvé po dlouhé době. „Tak kde je ta Peggy, zatraceně, každá minuta je drahá!“

„Máte plán, generále?“

„Mám. Snad to vyjde.“

Zaklepáni na dveře je vytrhlo z hovoru. Pak do kanceláře nesměle vstoupila Peggy. Za velkými skly brýlí její očka těkala sem a tam. „Pane generále?“

„Výborně, mám pro vás hned několik úkolů, které nepočkají. Pokud chceme zachránit krk kapitána Stonea i ten náš, musíme s sebou hodit. Myslím, že mu všichni tři dlužíme tuhle laskavost.“

„Poslouchám, pane generále!“

Spiklenecký úsměv na tváři staré sekretářky na okamžik Elsu rozesmál. Nakonec možná není všechno ztraceno.

***

Do okamžiku, než si pro Marka přišla ostraha, se Ray neozval. Stone se s ním pokusil spojit, ale marně. Buď již bylo po všem a z androida zbyl kus nepoužitelného šrotu, anebo odjel někam hodně daleko. V každém případě, dveře do minulosti se s hlasitým bouchnutím zavřely a vše, co do té chvíle Mark Stone znal, zmizelo v nenávratnu.

Nevzpouzel se, když ho vedli chodbami, ani se nesnažil utéct, když ho kopanci donutili vlézt do antonu. Stejně by neměl kam utéct. Pokud se jeho nepřátelé dostali až tak vysoko, mohl by se ztratil leda na nějaké primitivní planetě. A přestože jej práce bavila, dožít na žádné z nich rozhodně nechtěl.

Když ho na astroportu vyložili a vedli k přistávacímu modulu, poznal, že to je křižník plukovníka Parkera. V první chvíli se v Markovi vzedmula vlna nenávisti, že i plukovník se přiklonil na stranu zla, ale vzápětí hněv zkrotil. Vzpomněl si, co mu řekl Ray, a najednou začal být zvědavý, kdo ho na Sardak vlastně poveze.

Když se v modulu rozzářila obrazovka, v uniformě plukovníka na Marka hleděl úplně cizí chlap. „Jsem velitel lodi plukovník Chomski. Nepokoušejte se o žádné hlouposti, Stone, nebo si to s vámi vyřídím po svém. Jasné?“

„Kde je plukovník Parker?“

„Po tom vám nic není. Byl odvolán.“

„Odvolán?“ divil se Mark.

Chomski se zle usmál. „Odvolán a zatčen.“

Obrazovka pohasla, modul se roztřásl, jak naskočily motory, a vzápětí tlaková tíže vmáčkla Marka do křesla. Vzdalovali se od Země. Kapitán Mark Stone přestal existovat. Nadále byl už jenom vězněm číslo 870827.

2. kapitola

Vesmírný koráb se vynořil z podprostoru na dohled planety Sardak. Vzápětí jej obklíčilo několik menších bojových astronefů. Plukovník Chomski sledoval jejich hemžení s malým znepokojením. Tihle lidé ještě nevěděli o převratu, který se mezitím odehrál na Zemi.

Trvalo jen chvilku, než se s ním spojil velitel ostrahy. „Plukovníku Park… Vy nejste Parker!“ V jeho snědé tváři se zračilo překvapení.

„Plukovník Chomski. Byl jsem dočasně přidělen na tuto loď jako nový velitel.“

„Nový velitel?“

„Jistě. Vezu zprávy z velitelství, měli byste je již mít na počítači.“

Velitel ostrahy na chvíli zmizel z obrazovky; zřejmě zjišťoval, co je na tom pravdy. Když se vrátil, v jeho obličeji byla patrná změna

„Rozumím, pane plukovníku. Jsem poručík Ned Greenmile, velitel tohoto prostoru. Vítejte na Sardaku. Bezpečnostní pravidla znáte?“

„Žádné moduly, žádné zprávy, žádný kontakt.“

„Výborně. Předejte nám řízení lodi, nasměrujeme vás a zařídíme přesun vězňů.“

„Kolik jich poletí zpátky?“

„Mělo jich být sedmdesát pět, ale znáte to – Sardak není procházka růžovým sadem. Zvládlo jich to jenom sedm.“

„Tak tedy začněte, Greenmile,“ pokývl Chomski a pohodlně se opřel do křesla.

Jen o pár hodin později se bitevní koráb Vesmírné policie vnořil do podprostoru, aby jinde plnil nové úkoly. Z planety Sardak vyzvedl sedm šťastlivců a ponechal svému osudu několik odsouzených a mezi nimi i jednoho bývalého kapitána Služby pro dohled nad primitivními planetami.

***

Modul se třásl a házel sebou, nevolnost Marka připravila o vědomí. Ani se nedivil, proč by někdo plýtval drahocenným vybavením pro pár zločinců, kteří si stejně nezaslouží nic lepšího než smrt.

„Prej na Sardaku přežije jeden z padesáti,“ pochechtával se zarostlý chlapík. Měl ocelově šedé oči, které dokázaly člověka doslova přimrazit k zemi. „Tak uvidíme, kdo z nás to vydrží až do konce. Vsázím pět babek, že to budu já!“

Nikdo mu neodpověděl. Většina mužů zarytě mlčela. Některé z pohledů byly upřeny na Marka.

Jednoho nebo dva z nich znal – piráti ze Solanu, kterým právě on pomohl na tohle zpropadené místo.

Hleděl do země a přemýšlel, co s ním bude, co jej čeká dole na zemi. Jestli mu vůbec dovolí, aby se bránil.

„Rozhodně ale nevsázejte na tohohle skrčka,“ ukázal vousáč na Marka a hlasitě se zařehtal. „Ten nepřežije prvních deset minut! Víte, co provedl ten bastard? Dostal sem mýho bráchu!“

Z rohu se ozval nějaký zrzoun. „A to já vsadím deset babek, že to nebude deset minut, ale jenom pět! Mě zabil velitele.“

„Ticho!“ ozvalo se z reproduktorů a piráti umlkli. Modul s sebou ještě párkrát hodil a pak se vše zklidnilo. Proletěli atmosférou a blížili se k zemi.

Když Mark vyhlédl z okénka, spatřil pod sebou nekonečné zelené moře pralesa. V dálce zahlédl vysoké komíny továrny, z nichž se valil černý kouř. Tahle planeta se přece nějak zaplatit musí.

Zasyčely dveře a v doprovodu pěti androidů vešel důstojník. V ruce mával obuškem, jako to dělávají bachaři od samého počátku vzniku této funkce.

„Vítejte na Sardaku, pánové,“ řekl studeným a nevýrazným hlasem. „Moje jméno je Smith, ale vy mi budete říkat jenom ‚pane‘. Jasné?“

„Jasně, Smithi,“ ušklíbl se vousáč a krátce se zařehnil. Vzápětí dostal několik ran do obličeje a zbytek proslovu pana Smithe plival zuby a krev.

„Na Sardaku platí jenom pár pravidel. Tolik, abyste byli schopní si to zapamatovat. První pravidlo zní, že když je porušíte, čeká vás trest. Jasné?“

Zaznělo sborové, i když nepříliš nadšené: „Ano pane.“

„Za druhé – kdo se pokusí utéct, toho čeká trest. Stejně jako každého, kdo nebude poslouchat dozorce. Trest vás čeká, když uděláte cokoliv, co mně se nebude líbit. A nelíbí se mi hodně věcí. Budete makat a držet hubu, protože tady jste za trest, ne na dovolené.

A za třetí – kdo nepracuje, ať nejí. Když budete makat, dostanete žrádlo. Když ne, snažte se sami. Ale předem vás upozorňuji, že tohle je planeta predátorů. V lese dost těžko narazíte na kus žvance, to spíš uloví nějaká bestie vás. Sehnali jsme ty nejhorší potvory z celého vesmíru, abychom vás měli hezky pod dohledem.“

Smith ještě několikrát zatočil obuškem a pak pokývl jednomu z androidů, aby otevřel dveře od modulu. Zasyčelo to a dovnitř vnikl čerstvý vzduch. Voněl deštěm.

„Jestli je tu někdo, komu se tyhle pravidla nelíbí,“ řekl Smith pomalu, „může si vystoupit hned teď. Aspoň to za sebou bude mít rychle.“

Modul se vznášel asi pět metrů nad korunami stromů. Střetl se pohledem s vousáčem, který si významným gestem přejel rukou přes hrdlo.

„Nikdo?“ ušklíbl se Smith. „Fajn.“

Ale než stihl android dveře zavřít, Mark se vymrštil ze sedačky a několika rychlými skoky k nim doběhl. Na poslední chvíli skočil, než mu v tom kdokoliv stihl zabránit.

Všechno lepší než jistá smrt.

Za sebou slyšel vousáčův řev: „Ty parchante, ale já tě najdu! Stejně tě najdu a pak tě odkrouhnu! Slyšíš!“ Zbytek proslovu přehlušil zvuk motoru, jak se modul pohnul směrem k továrnám.

Větve ho sešlehaly, pokusil se několika z nich zachytit, ale pokaždé pod jeho vahou praskly. Naštěstí ale zbrzdily jeho pád. Nakonec se jeho prsty sevřely kolem jedné, která vydržela Stone zhluboka vydechl a usmál se. Zatím byl zdravý a živý. A svobodný – přestože zajatcem na Sardaku. Ve volné přírodě měl mnohem větší šanci přežít než ve společnosti těch, které sem pomohl dostat.

Modul zmizel v dálce a za krátkou chvilku Mark osaměl v divokém, mlčenlivém pralese.

***

Po chvíli slezl na zem a opřel se o hebký kmen stromu. Vzduch voněl zeminou a neznámými květy, vítr si pohrával s listovím stromů. Panenské ticho.

To byla první věc, která Marka poněkud zneklidňovala. Ve všech pralesech štěbetali ptáci a někdy to byl takový hluk, že nebylo slyšet vlastního slova. Pokud les mlčel, znamenalo to, že je mrtvý. Anebo opravdu nebezpečný.

Ještě než zapadl mezi větve, stihl si všimnout, že na opačné straně, než se tyčily tovární komíny, se krajina svažovala k moři. A jen kousek od pevniny se zelenalo několik ostrovů. V tuhle chvíli mu to přišlo jako nejlepší nápad – dostane se z moci netvorů, kteří žili v téhle džungli, a v moři najde také obživu. Kdo ví, co ho tam ještě čeká.

„Tak teď to bude jenom mezi námi, Sardaku,“ zašeptal Mark. Připadal si skoro jako nahý – měl jenom šedou kombinézu odsouzenců a jinak nic. Sice byl zvyklý na drsnou přírodu, ale na misích měl po ruce vždy nějakou zbraň, ochranný opasek, a hlavně… hlavně Raye.

Pokusil se navázat spojení, ale ať se snažil sebevíc, nedostal žádnou odpověď.

Našel vhodnou větev, kterou oškubal a několikrát s ní zkusmo máchl. Když už nic jiného, praštit někoho po hlavě s ní může. Což je lepší než nic.

Třeba se mu časem poštěstí víc.

Svižným krokem vyrazil směrem k moři. Čekalo jej pár dní cesty obtížným terénem, tak se nechtěl zbytečně zdržovat. A navíc chtěl co nejrychleji zmizet z místa, kde vyskočil. Kdo ví, jestli ho nezkusí najít. Přece jenom, nevěřil už nikomu a ničemu.

***

„Objekt 870827 se dal do pohybu. Míří na severoseverovýchod. K moři.“

Nad planetou Sardak se vznášela obří orbitální stanice. Řídící centrum celého vězeňského komplexu, mozek i tělo ochrany veřejných zájmů. Velitel Davis odsud mohl sledovat jednoho každého vězně, věděl, v čí ruce se nachází která zbraň – jestli v rukou dozorců, nebo v rukou povstalců. Mohl na dálku každou zbraň vyhodit do povětří, mohl na dálku zabít kohokoliv.

Pokud by chtěl.

„Co je to zač?“

Voják u terminálu zmáčkl několik kláves. „Stone, Mark, bývalý kapitán SDPP. Odsouzen za zradu, vraždu, porušení zákona o nevměšování a za několik dalších drobných přestupků.“

„Agent SDPP a porušení zákona o nevměšování? A za to hned na Sardak? To se mi nezdá, zjistěte mi víc, seržante.“

„Rozkaz.“

Davis přešel po místnosti pár kroků sem a tam a zamyšleně si třel bradu. Měl silnější postavu – kancelářská práce se na něm podepisovala víc, než by byl ochoten připustit – černé vlasy ostříhané na ježka a vysoké čelo, v tuto chvíli plné vrásek.

Někde hluboko v srdci cítil, že tu něco nehraje.

„Je toho opravdu hodně. Zdá se, že to byl skutečně zasloužilý agent. A tohle je zajímavé…“

„Co je to, seržante?“

„Na kontě měl několik set tisíc dolsů. Ten chlapík byl boháč!“

Davis zavrtěl hlavou. „Dneska se už nedá věřit nikomu, každého lze podplatit. Ale na jeho místě bych chtěl víc než pár set tisíc. Za to Sardak nestojí.“

Davis se začetl do spisu a usrkával syntetickou kávu. Když se blížil ke konci zprávy, přibližně hodinu poté, co se dal Stone na pochod, zapípal počítač. K malé červené tečce s číslem 870827 se blížila jiná tečka; žlutá a označená písmenem „T“.

Davis se poškrábal na krku. „No, uvidíme, jak si poradí s Tarantulí.“

„Kolik vsadíte, pane?“ ušklíbl se seržant. „Minule jsem vyhrál, tak třeba budete mít štěstí vy. Já říkám dvě minuty.“

„Tenhle vydrží déle,“ zamumlal velitel. „Tenhle má výcvik. Dávám mu pět minut.“

„Deset babek?“

„Nebuďte troškař, seržante. Vsázím dvacet dolsů.“

„Platí!“

„Čas začínám počítat… teď!“

***

Mark se prodíral křovím a zhluboka dýchal. Těch pár týdnů ve vazební cele a pak při přesunu, kdy neměl mnoho možností trénovat, bylo znát. Přesto měl stále ještě síly dost – určitě na to, aby došel až k cíli své cesty.

Náhle ho upoutal šramot pár kroků od něj.

Zastavil se, ulomenou větev jenom pevněji sevřel v ruce.

Je to tu, pomyslel si.

Natočil se směrem, odkud zvuk přicházel, a připravil se na nejhorší. Utíkat nemělo smysl a lézt na strom také ne; rozhodně ne do té doby, než zjistí, co je to za tvora. Nejspíš měli pravdu, prales predátorů.

První spatřil obrovskou článkovanou nohu, která se vynořila z hustého porostu. Pavoučí nohu… kdyby pavouci dorůstali takové velikosti. Ale tady, tady proč ne.

Vzápětí se ze křoví vynořil celý tvor. Měřil alespoň dva metry na výšku, mohutné tělo měl pokryté černými šupinami a u klepet malá, rudá očka Pavouk se hýbal pomalu, a přesto Mark nepochyboval, že dokáže skočit nečekanou rychlostí.

Držel klacek v dlani tak pevně, až mu zbělaly klouby. S klackem proti takové bestii. Nemožné.

Náhle se ozvalo tiché zasyčení. Z míst, kde měl pavouk klepeta, se vyvalil narůžovělý oblak. Zahalil Marka, který se pokusil uskočit, ale bez úspěchu. Oblak jej obklopil a následoval kamkoliv, kam se hnul. A pavouk zatím bez hnutí stál a čekal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Absolutní spravedlnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.