DYLOUŠKOVA

DOBRODRUŽSTVÍ

Jana Kabourková

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 by Jana Kabourková

Copyright© 2014 Cover and illustrations by Jana Kabourková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-155-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-156-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-157-8 (PDF na CD)

JAK TO VŠECHNO ZAČALO

V LESE

U DOKTORA

NA VENKOVĚ

VE MĚSTĚ

U VODY

V ZOO

VÁNOCE

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

JAK TO VŠECHNO ZAČALO

Všude všechno kvetlo a vonělo.

Jakpak by ne, vždyť bylo jaro.

Pan hajný se procházel po okolí a vtom slyší, jak někdo smutně naříká.

Jde blíž − a copak to nevidí?

Takové docela malé štěňátko se tam v trávě choulí a pláče.

Pomyslel si: „Jací zlí lidé ho tu chudáčka nechali?“

Vzal ho do náručí, oba se tak pěkně na sebe podívali. A každý z nich věděl, že patří k sobě.

Pan hajný mu vybral moc pěkné jméno.

A tak se psí chlapeček Dyloušek ocitl v hájovně u lesa a začala jeho velká dobrodružství.

V LESE

Bylo krásné ráno. Sluníčko již pěkně hřálo, a tak se Dyloušek rozhodl, že půjde do lesa na procházku.

Od domečku, v kterém bydlel, to nebylo daleko, a tak tam byl za chviličku.

Na kraji lesa stála velká borovice. Dyloušek se u ní zastavil, pěkně se uklonil:

„Dobrý den přeji všem, kdo v tomto lese žijí.“

Najednou přímo před něj dopadla na zem velká šiška.

„Fuj, to jsem se lekl. Ale jak je to možné, sama od sebe nemohla spadnout? Vítr nefouká, tak to ji na mě musel někdo schválně hodit.“

Dyloušek zvedne hlavičku. Kouká do mohutných větví borovice, zda tam neuvidí toho nezbedu.

Nahoře až na té nejvyšší větvi se na něj cosi zrzavého chichotá.

„Kdo jsi? A pročpak jsi mi to udělal?“ ptá se Dyloušek.

„Já jsem veverka a nemyslela jsem tím nic zlého. Celý den tu jen hopsám po větvích. A když jsem tě uslyšela, chtěla jsem se trošičku pobavit.“

„Veverko, pověz mi, copak tu v lese děláš?“

„Stavím si z větviček hnízdečka v korunách stromů. Mám jich více, protože když běhám ze stromu na strom, tak si v každém hnízdečku mohu odpočinout. Nemusím se proto vždy vracet do toho stejného.“

„A veverko, kdopak tě krmí když máš hlad?“

„Ty jsi ještě maličký a moc toho nevíš, mě přeci nemusí nikdo krmit. Já papám semínka ze šišek, ty mám moc ráda.“

Dyloušek s úžasem poslouchal, co mu veveruška o sobě vyprávěla.

„Jsi hodný a milý pejsek, ale já už musím jít. Mé děti mají jistě hlad a čekají, co jim dobrého donesu. S pánem bohem Dyloušku.“

„Nashledanou, veveruško.“

Dyloušek se ještě dívá po veverce, ale ta je dávno kdoví kde.

Dyloušek pokračuje v procházce dál. Udělá několik kroků vpřed a tu slyší tenounký hlásek, jak volá:

„Pomoc! Pomoc! Ty nešiko, copak mě nevidíš?!“

Dyloušek se rozhlíží okolo sebe, ale nikoho nevidí.

„Tady jsem, dole, uhni se trochu, vždyť mě celého rozmačkáš!“

Dyloušek ustoupí o krok dál a vtom slyší hned několik tenounkých hlásků, jak volají:

„Dávej pozor, zašlápneš nás!“

Dyloušek pozorně kouká na zem okolo sebe.

A copak to nevidí? Všude jsou takové malé hnědé kloboučky.

„Prokrýlepána, kdo vy jste?“

A ti kloboučci mu jeden přes druhého odpovídají:

„Hříbci, my jsme hříbečci.“

Dyloušek se podiví:

„Hříbci? To jsem ještě neslyšel. A vy, hříbci, kde jste se tu vzali?“

Ten z hříbků největší povídá:

„My jsme houby a říká se nám hřib borovák. A jen tak jsme se tu také nevzali. To když jeden z nás vyroste a dospěje, vypadají mu zpod kloboučku taková malá děťátka, která se pak zavrtají do země. Nastelou si podhoubí a z toho potom roste nový hříbeček.“

Dyloušek hříbečkům slíbil, že už si vždy dá pozor, kam šlape, a rozloučili se spolu.

Dyloušek došel až na lesní pěšinku. Pane, to se mu to po ní pěkně ťapkalo. Ale co to? Jako by někdo plakal. Rychle se rozběhl za tím nářkem. Mezi smrky na mýtince se v trávě kdosi choulí.

Dyloušek jde opatrně blíž:

„Kdo jsi? A copak se ti stalo, že tak pláčeš?“

„Já jsem srneček, neposlechl jsem maminku a teď jsem se ztratil,“ a uplakanýma očkama se prosebně dívá na Dylouška.

Přestože je Dyloušek také malý, začal srnečka chlácholit:

„Počkej, něco mě napadlo. Jestliže tvá maminka neslyší tvůj nářek, tak ten můj jisto jistě uslyší a přijde se sem podívat.“

Dyloušek začne štěkat, jak nejlépe umí a opravdu − srnečkova maminka za chvilinku přiběhla. Byla tak velká.

Dyloušek se začal strachy třást.

Ale srnečkova maminka se na něj mile usmála a řekla:

„Moc ti děkuji, žes mě sem svým rámusem přivolal a já tak našla svého malého synka. Teď již pojď, srnečku. Tatínek bude také rád, až tě zas uvidí.“

Ještě štěňátku zamávali a zmizeli mezi stromy.

Dylouška už začaly bolet tlapičky a po příběhu se srnečkem se rozhodl, že už se také vrátí domů. Aby si snad jeho páníček nemyslel, že se ztratil, a neměl o něj strach.

U DOKTORA

Dyloušek se celý udýchaný vřítil do čekárny.

„Jů, tady je pejsků! No ne a taky je tu jedna číča.“

Tu se na Dylouška oboří velký černý pes, co leží hned u dveří:

„Tady se nekřičí, ty malej uličníku.“

„Prosím já nejsem žádný uličník, ale Dyloušek. Přišel jsem se svým pánem, protože mám bolavé ouško. A copak se stalo vám, paní?“

„Já se jmenuji Brita. Jsem už stará a zlobí mě nohy. Chodím sem často. Vždycky mi píchnou injekci do zadečku a já si pak celý den nemohu sednout, jak mě to bolí.“

Dylouška najednou popadl strach. Lehl si na zem vedle páníčkových nohou a tiše pozoroval pejsky, co vycházeli z ordinace. Nahlas si začal přemýšlet:

„Jestli jsem k panu doktorovi měl opravdu chodit, když tu pejskům dělají věci, co je pak bolí. Jestli já jsem neměl raději zůstat doma v hájovně.“

Vtom na něj kdosi promluví:

„Neměj strach, není to tak docela pravda.“

Dyloušek zvedne hlavu, aby lépe viděl, kdo to na něj mluví.

„A ty, číčo Míco, se nebojíš?“

„Fuj!! Takové jméno pro mě, pro dámu! Říkají mi Mašlička a nebojím se. Vidíš, tady tu pacičku už mám skoro zahojenou. Ale předtím to bylo zlé. Jeden nepozorný kluk mi na ni šlápl a dočista mi ji zlomil. Tak mě moje panička vzala k panu doktorovi. Také jsem se bála jako ty. Moc mě to bolelo a vůbec jsem netušila, co mě čeká. Nejdřív mě pan doktor udělal rentgen…“

Dyloušek vykulí oči a hned se Mašličky ptá:

„Co to je, ten rentgen?“

„No, to je taková černá fotka, jenomže na ní nejsi vidět ty, jen tvé kostičky. A když pan doktor zjistil, na jakém místě mám tu tlapičku zlomenou, přiložil mi na ni takové tenké prkénko obalené vatou. Oni tomu říkají dlaha. A celou pacičku i s dlahou mě ovázal fáčem. A představ si, celý dlouhý měsíc jsem po ní nesměla ťapkat. Aby mě ta kostička dobře srostla.“

„A ještě tě ta pacička bolí, Mašličko?“ ptá se Dyloušek.

„Vůbec ne a už se těším, jak dneska na půdě proženu myši.“

Ale to už Dylouška volá pan doktor: „Jen pojďte dál. Copak trápí vašeho pejska?“

„Pravé ouško, pane doktore,“ odpovídá mu Dylouškův páníček.“

Pan doktor si vezme do ruky nějaké kukátko. Drží ho za nožičku a druhou stranu kukátka zasouvá Dylouškovi do ouška. Hlouběji a hlouběji, až Dyloušek ucukne, jak ho to bolí. Pan doktor volá na sestřičku:

„Pojďte tomu štěňátku podržet hlavičku. Aby s ní neuhýbalo, protože jinak mu to ouško nebudu moci prohlédnout. Pak by ho bolelo čím dál víc.“

Dyloušek si sám pro sebe povídá:

„Už neucuknu, jsem přeci nějaké psisko… ale když to tak bolí…“

A Dyloušek se rozplakal. Pan doktor vytáhl kukátko Dylouškovi z ouška a obrátil se na páníčka.

„Je to zánět středního ucha, dám vám kapičky, které budete kapat třikrát denně Dylouškovi do ouška. Aby se to zahojilo a už ho to nebolelo.“

Páníček ho pochválil, jak prý byl statečný, a cestou domů mu v obchodě pro zvířátka koupil velkou psí čokoládu. Dyloušek ji slupl na posezení a ještě teď se oblizuje.

NA VENKOVĚ

Jednoho krásného jarního dne odjel Dyloušek se svým pánem k babičce na venkov.

Dylouškovi se tu tuze líbilo, a tak se rozhodl, že se všude krapánek porozhlédne. Vydal se směrem k ohrádce, kde uprostřed byl docela malý domeček.

Dyloušek přišel blíž a zarazil se:

„Copak je to za divné malé tvorečky? Mají jen dvě nožky a takový podivný nos. Vy teda naděláte rámusu. Umíte také něco jiného než pi-pi a kvo-kvo?“

Tvorečkové hned Dylouškovi odpovídají:

„My přeci nejsme vůbec divní tvorové, ale docela obyčejná kuřátka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dylouškova dobrodružství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.