Jana Klimečková

Kočárová cesta

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Klimečková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017;

ISBN 978-80-243-7803-9  (epub)

ISBN 978-80-243-7804-6  (mobi)

Prolog

Děj románu se odehrává v časech, kdy se ve vídeňských barokních palácích pořádaly plesy a panstvo tančilo menuet, sarabandu a řadové tance. Vídní zněly Gluckovy opery, Haydnovy symfonie a mladý Mozart se ucházel o přízeň císařského dvora.

Pánové v bohatých stříbrných parukách, aksamitových kabátcích s krajkovými fiží pod krkem, v bílých punčochách a střevících s brilianty se klaněli před dámami, které se vznešeně pohybovaly v nádherných krinolínách vyšívaných zlatem. Důstojně, jak stanovila etiketa, pokyvovaly hlavami s věžovitými účesy, zkrášlenými květinami, peřím a stuhami. Perly a náhrdelníky poseté drahokamy zdobily jejich kyprá bělostná hrdla. Rýžová moučka jim opadávala z tváří do záhybů sametových pelerín, vůně pižma se nesla prostorem.

Byla to doba, kdy nádhera baroka přecházela v ještě větší nádheru zjemnělého rokoka. Během opulentních hostin roznášeli lokajové na stříbrných mísách exotické lahůdky a do pohárů z benátského skla dolévali šampaňské. Pro urozené panstvo se pořádaly hony, zahradní slavnosti či galantní vyjížďky. Císařské ekvipáže s velkou pompou projížděly pod slavnostně vyzdobenými branami měst, zatímco kola lehkých kočárů šuměla v písku udržovaných cest francouzských zahrad. Poštovní dostavníky zvané diligence křižovaly císařské silnice a kurýři s bílým peřím na klobouku cválali v sedlech koní stovky mil, aby doručili důležité depeše na panovnické dvory.

To byl jeden svět, svět bohatých a mocných. Svět, kde člověk bez hraběcího titulu s nejméně šestnácti historicky doloženými předky a bez znalosti etikety a tuhého španělského ceremonielu neměl co pohledávat. A pak tu byl ještě jiný svět, svět těch, jejichž povinností bylo panstvu sloužit.

Byli to komorníci, komorné, lokajové, dveřníci, kurýři, vozkové a podkoní, kuchaři a kuchtičky, švadleny, pradleny a také laufři v honosných livrejích, běžící před kočárem panstva, a řada dalších, kteří se starali o potřeby a pohodlí svých pánů. Bez nich a jejich každodenní práce by svět bohatých a mocných nemohl existovat.

Ale jaký byl svět služebnictva?

V archivech nalézáme informace o panovnických a šlechtických rodech, o hospodaření na jejich panstvích, záznamy o rodinných vztazích, o sňatcích, o zálibách i chorobách panstva, můžeme si přečíst jejich deníky i korespondenci, zprávy z kavalírských cest i o hrdinství na válečném poli. Ale o sloužících nenajdeme v historických análech téměř nic. Poddaní, ani ti ve vyšších službách, neměli čas psát si deníky ani udržovat pravidelnou korespondenci, a pokud cestovali, tak jedině jako doprovod panstva.

Na pozadí skutečných historických událostí poodhalíme roušku každodenního života tisíců sloužících, všech těch, kteří službu vrchnosti a císařskému dvoru považovali za životní štěstí. Seznámíme se s jednou z nich, komornou Grétl, která jako patnáctiletá opustila domov, aby sloužila Její Výsosti kněžně a později Jejímu Veličenstvu císařovně. Během služby poznala přátelství, lásku i ponížení, zažila naději i zklamání…

1. Návrat domů

Vltava se třpytila ve vycházejícím slunci, když u jednoho z domů, kousek od zbraslavského rynku, zastavil čtyřmístný pivovarský kočár. Vozka se znakem pivovaru na kabátci dostal příkaz odvézt rodinu štolby, svého dosavadního šéfa, na Staré Město pražské ke stanovišti poštovních dostavníků, diligencí. Prý jde za lepším, stěhuje se i s rodinou někam do Polabí. Vozka tomu rád není, ve štolbovi ztrácí dobrého šéfa, koním i lidem rozuměl, ale co se dá dělat? Uctivě otevřel dvířka kočáru, lehce se panstvu uklonil, pak napomenul děti, aby se nestrkaly, pro všechny je místa dost. Usadil se desetiletý Franti, pak o dva roky mladší Mimi, šestiletý Martin, nakonec nastoupila i jejich matka a její muž jí podal ročního Josífka. Dozadu připevnili dva cestovní koše, oba muži se usadili na kozlíku, ozvalo se zapráskání biče a kočár vyrazil ku Praze. Koně klusali známou cestou podél Vltavy, předjížděli těžké formanské vozy, za okénky se míhaly chalupy krčící se jen kousek od řeky a přívozy tak podobné tomu jejich zbraslavskému. Za dvě hodinky zaduněl pod koly kamenný most a vůz zastavil na Starém Městě, stanovišti poštovních dostavníků. Děti nedočkavě seskákaly dolů, opatrně, s Josífkem v náručí, sestoupila i jejich matka. Vozka sundal koše a popřál jim šťastnou cestu.

Dostavníky najížděly, postilióni vytrubovali, až konečně jeden z nich vytroubil trasu přes královské město Kolín, Horu Kutnou a komorní město Pardubice. Usadili se pohodlně na lavicích, vždyť pojedou celý den, dlouhých čtrnáct mil. Markéta několik nocí před cestou špatně spala, není lehké vracet se po dvaceti letech do míst svého dětství a raného mládí. I její dvě nejstarší děti, Franti a Mimi, nemohly poslední noc dospat, pro ty byla cesta velkým dobrodružstvím, na jejímž konci očekávaly všechno, o čem jim matka vyprávěla od chvíle, kdy postilión dovezl dopis od jejího otce, hajného. Dopis, ve kterém je zval na zdechovské panství Paarů. Tam budou teď bydlet, chodit do školy, do kostela, poznávat nové kamarády, prý i po zámeckém parku se proběhnou, vždyť jejich otec bude panským štolbou.

Dostavník ujížděl ke Kolínu, mezi keři se zaleskla řeka.

„Vltava! Podívejte, Vltava,“ vykřikla Mimi.

„To není Vltava, to už je Labe,“ zjihla Markéta. Labe, co vody jím proteklo od doby, co u něho byla naposledy? Náhle se jí vybavilo nedělní odpoledne, je horko, jak babička říkávala „hic až mouchy padaj za letu“, a ona sedí s otcem a bratrem v kolesce tažené jejich hnědkou, a jedou navštívit hajného v kladrubské oboře. V mělké vodě dovádějí děti čeledínů z hřebčína, stříkají po sobě a piští. Markéta, tehdy čtrnáctiletá, se vysvlékla do přešité, ale přesto hezké spodničky. Babička jí kolem výstřihu a dole na suknici naháčkovala krajku. Není škoda takovou nádheru máchat v labské vodě? zaváhala. Co tomu řekne matka, nebude se zlobit? Pak přece jen vstoupila do vody. Kdy se jí zase naskytne možnost vykoupat se v řece? Plavat uměla, s dětmi zámeckého služebnictva se chodily koupat do rybníku v parku. Ale co je stojatá voda rybníka proti řece? Plavala po proudu, spodnička ji nadnášela. Než dojeli ve vedru domů, stačila na ní naštěstí uschnout, a tak matka nic nepoznala. Kdo ví, možná že ji ještě najde někde na dně truhly v babiččině komůrce. Babička přece nikdy nic nevyhodila. Ale bude se jí ještě líbit? Co krajek, co šustivého hedvábí, brokátu či sametu prošlo jejíma rukama za léta služby u vrchnosti, u dvora…

Bože těch let! Tenkrát to bylo poprvé a naposledy, co se vykoupala v Labi. Od té doby už do žádné řeky nevstoupila, a že jich na svých cestách viděla! V kočárech služebnictva se s panstvem kodrcala podél Rýnu, Innu, Sieny, Bodamského i Ženevského jezera. Mnohokrát ujížděli po březích Dunaje, i po jeho vlnách ji nesla zlatobílá císařská lodice. A jednou jedinkrát se i v moři vykoupala a okusila slanou vodu u přístavu Terst.

Poštovní dostavník projížděl lesy od Nových Dvorů, blížil se k vrchu Strážník. Nic se tu nezměnilo, napadlo Markétu. Strážník se svými temnými lesy je tu stále, když si vzpomenu, jak jsem se těch lesů bála, a nejen já, ani dospělí tu nebývali v bezpečí. Do zdechovských lesů začínajících Strážníkem a končících u novodvorského panství, se od nepaměti stahovali lapkové, mordýři a utečenci od armády, všichni ti, kteří se báli práva. V dětství slýchávala, jak tu císařští během třicetileté války naháněli dezertéry. Ale zdechovské lesy také chránily obyvatele okolních vsí, když krajem táhli Švédové, Prušáci, Sasové a Bavoři. Strážník, ten by mohl vyprávět, i bludaře ukrýval, když propadli kacířství, i chasníky, když je po okolních vsích verbíři chytali pro císařskou armádu. No, to už nehrozí, násilné verbování zakázala už císařovna. Kdo se chce dát naverbovat, musí přijít sám. Chytat mládence jako zvěř, svázat je, opít a navléci do bílých kabátců? To už se nesmí. Co všechno asi Strážník viděl? Kdo ví, možná i nyní se tam někde ukrývají nebezpeční lapkové. A stejně jako před lety, kdy tudy čas od času projížděla s otcem, i teď si Markéta přála, aby ze sevření mohutných stoletých stromů byli co nejdříve pryč. Stromy se náhle rozestoupily a konečně uviděla věž zdechovského kostela… Co mě tam jen čeká?

Dostavník zastavil u zámeckých vrat, právě když začalo zvonit klekání. Bratr s koleskou už na ně čekal. Poznala ho okamžitě, i když spíš srdcem než dle vzhledu. Jak zmužněl, blesklo jí hlavou. Aby taky ne, vždyť tenkrát mu bylo sotva čtrnáct. Objali se, ucítila z něho tentýž tabákový odér, jaký si vybavuje z otcova objetí. Nepřevzal jen službu panského hajného, ale nejspíš i otcovu vášeň – kouření.

2. Komorná paní kněžny

Zprávu, že vrchnost přijede na Zdechovice, doručil postilión správci den před Nanebevzetím Panny Marie. Všichni panští úředníci to více méně očekávali. Proslýchalo se již delší dobu, že majitelé panství, hraběcí rod Paarů, jeden z významných a bohatých rodů v císařství, bude povýšen do knížecího stavu. Přesto list s oznámením, že se tak stalo a že panstvo přijede, zapůsobil jako blesk z čistého nebe. Nebude to totiž obyčejná vrchnostenská návštěva spojená s vizitací panství, tentokrát se jejich pobyt ponese v duchu oslav této významné události. Pan hrabě, teď už tedy kníže, tu bývá častějším hostem, přijíždí i několikrát do roka, ale paní kněžna ho málokdy doprovází. Nyní přijedou oba, připraven musí být i její apartmán a také hostinské pokoje pro návštěvy. Lokajové dohlížejí, aby se pokoje panstva jen leskly, a také se připravují komůrky a čeledník pro jejich služebnictvo. Zámecký personál, přestože bude mít po celou dobu návštěvy mnohem víc práce, se na tu událost těší. Vždyť se od sloužících, kteří s panstvem pobývají ve Vídni a jezdí s ním po světě, dozvídají tolik nového. Paarové mají mnoho majetků v Čechách i v Rakousích a pan kníže jezdí na hony do Uher, do Haliče a jako nejvyšší říšský dvorní poštmistr dělá vizitace po všech říšských zemích. A paní kněžna? Ta doprovází habsbursko-lotrinské princezny k evropským dvorům. Císařovna má k jejich paní kněžně velkou důvěru, takový doprovod by nesvěřila jen tak někomu. Vždyť bez paní kněžny by se arcivévodkyně nemohly ani provdat.

Markéta chodí dvakrát týdně předčítat paní správcové, té slábne zrak a čtení ji unavuje. Že si vybrala zrovna ji, není náhoda. Markéta je její kmotřenka a také je dcerou hajného, holku z podruží by si do svého pokoje jen tak nepustila, nehledě k tomu, že děti statkových čeledínů neumí číst ani česky, natož v němčině. Paní správcová však dnes čtení připravené neměla, Markétu vítala s obkladem na čele, je nevyspalá, starosti se na ni jen valí. Místo knihy jí podala list od hofmistra z Vídně, v záhlaví byl paarovský erb a knížecí korunka.

„Přečti to, Gréto, česky i německy, abych si to dobře zapamatovala,“ požádala a Markéta četla: „Svaté říše římské kníže von Paar, svobodný pán na Hartbergu a Krottensteinu, pán panství Bechyně, Kardašovy Řečice, Zdechovic, Jeřic, Veselí a Vršovic v Čechách, dále Hartbergu a Steinu ve Štýrsku, velkokřižník řádu svatého Štěpána, Jeho královského apoštolského Veličenstva skutečný tajný rada, komoří, nejvyšší říšský dvorský poštmistr a vrchní poštmistr v dědičných zemích.“ Paní správcová to chtěla číst ještě a ještě, prý aby to uměla jako otčenáš. Pak si povzdechla:

„Těch starostí, té práce. Bože, co nás to čeká? Jen těch hostů co tu bude! Knížecí titul ale panstvo oslavit musí, hofmistr už poslal, na co se nesmí zapomenout. Vezmi papír, budu diktovat.“ A Gréta psala: slavnostní osvětlení zámku a francouzské zahrady, výzdoba glorietu, chvojí a uvítací nadpis na hlavní bránu, květinová výzdoba koridoru i velké jídelny, čalouny, koberce, náčiní, svícny, stříbrný kříž, kuchař znalý francouzské kuchyně, hudebníci a tanec, balet, divadlo, jiné kratochvíle…? Pak se zamyslela:

„Koho si asi panstvo pozve? Určitě to budou Chotkové, těm patří Nové Dvory, Thun-Hoheisteinové z Choltic a jejich příbuzní z Žehušic, rodina knížete Kinského z Chlumce, knížete Auersperga, vlastníka žlebského panství, …, hejtman pardubického komorního panství a také hejtman čáslavský a chrudimský tu nejspíš budou. Mají od císařovny nařízeno kontrolovat dodržování robotního patentu. U nás patent ctíme, ale i tak se vyplatí si hejtmany předcházet. Určitě pozvou i štítmistra z hřebčína z Kladrub, ten nepatří mezi nejvyšší panstvo, ale být s ním zadobře se vyplatí, dává souhlas k zapouštění našich klisen plemennými hřebci. Jo, a to nejdůležitější! V těch dnech přijede na vizitaci císařského hřebčína nejvyšší štolba z Vídně, pán von Dietrichstein, toho panstvo pozve určitě, to je velký oblíbenec císaře Josefa.“ Zatímco paní správcová se dnů příštích obávala, Markéta se na ně těšila.

Pan správce nařídil, že všichni zámečtí zaměstnanci i jejich dcery, tedy i Markéta, budou pomáhat při úklidu a pod vedením kuchařů a cukrářů připravovat panstvu lahůdky. Jen aby mě nestrčili do kuchyně, tam to smrdí česnekem a cibulí, paní správcová se jistě přimluví, abych mohla v cukrárně míchat sladké těsto a krémy, tam voní vanilka a skořice…, uvažovala Markéta. Určitě bude potřeba posílit i obsluhující, nemůžou všechno odběhat jen dva lokajové a jejich pomocníci. A už se viděla, jak nosí nazdobené porcelánové mísy, stříbrné náčiní, křišťálové sklenice. Možná ji někdo z urozeného panstva i osloví. No co, německy mluví dobře, vždyť i paní správcová říká, že má dobrou výslovnost a sametový hlas, nemusela by se stydět otevřít pusu. Proč mě asi otec posílal do farské školy? Tenkrát se tomu všichni divili. Holku! Na té přece nezáleží, vdá se, nepůjde do vyšších služeb. Otec ale trval na svém, jsem dcerou hajného, jsem z lepšího, co kdyby si mne vyhlédl některý vyšší sloužící nebo úředník, třeba písař, adjunkt, či inspektor… Mezi vyšším služebnictvem se čeština nenosí, proto jsem se učila spisovnou němčinu. Teď se mi to všechno bude hodit. Obléknu si zámecký stejnokroj, sukni z jemného indického plátna, živůtek s bílým krejzlíkem, bílou krajkovou zástěru a do vlasů mi babička uháčkuje tu nejhezčí čelenku. Uvidím všechnu tu panskou nádheru zblízka, možná se na mne podívá i některý z těch vysoce postavených pánů, kteří bývají hosty u vídeňského dvora…

Byl pátek, Markéta předčítala Vídeňské dvorské noviny. Postilión je přivezl včera. Paní správcová se na ně vždycky těší, jsou tam ty nejčerstvější zprávy, ale tentokrát se nedokázala soustředit. Z ničeho nic se zeptala:

„Co myslíš, Gréto, jak bychom měli vyzdobit hlavní zámeckou bránu? Napadlo mě, že byste to mohli udělat vy mladí. Řeknu o tom lokajovi Johanovi. Chvojí by dovezli z lesa a teď je v zámeckém parku plno kytek…“ Markéta ožila:

„Mohly by se chvojím obtočit sloupy u zámeckých vrat a nahoře by byl vítací nápis, v modré a zlaté, v barvách jejich erbu.“

„A víš ty co?“ pokračovala paní správcová. „Tvoje babička by mohla všem holkám, které se budou motat kolem panstva, uháčkovat stejné čelenky do vlasů, aby to nebylo každý pes jiná ves, a stejné krajkové okruží pod krk. Babičku ke mně po klekání pošli, mám nové vyšívací příze. Chci vyšít roušku na monstranci do zámecké kaple, slíbila jsem to panu faráři, ale něco si tu vybere i ona.“ Markéta už neměla stání, správcová ji tentokrát propustila dřív, musí přece letět za babičkou, musí jí všechno povyprávět.

Nedošla ani ke kočárové cestě zvané „kočárovka“, která vede od zámku k jejich hájence, když u ní zastavil nový zámecký adjunkt. Seskočil z koně a ptal se po jejím otci. Dostal od lesního příkaz objet všechny tři panské hajné a domluvit s nimi odstřel zvěře pro nadcházející návštěvu vrchnosti. Jestli je otec doma, to nevěděla, ale slíbila, že mu vyřídí, aby se u lesního zastavil. Adjunkt z ní nespouštěl oči, jeho obdivné pohledy jí neušly ani dřív, když v nějaké lesní záležitosti přicházel k nim domů. Teď, asi aby ukázal svoji důležitost, začal vypočítávat, kolik bude třeba odstřelit jelení zvěře, také nějaké zajíce a bažanty, aby bylo co dát panstvu na stoly. Markéta se na oplátku pochlubila, že bude spolu s ostatními pomáhat v zámecké kuchyni a také s obsluhou hostů, její babička bude rychtovat nové čelenky a krejzlíky pro zámecký personál. Galantně dodal, ona žádnou parádu nepotřebuje, i bez čelenky a krejzlíku bude nejkrásnější ze všech, už pro ty krásné sametové oči… Takové nemá žádná jiná na tomhle panství. Cítila, že se červená, ale to už docházeli k babiččině chalupě. Adjunkt scvakl předpisově podpatky, rozloučil se a vyšvihl do sedla.

Další odpoledne se Markéta přehrabovala v přízích, které babička donesla od správcové. Všechny byly krásné, ale babička rozhodla, že k modré barvě uniformy se hodí jen bílá. Vzala háček, párkrát nahodila a uháčkovala bílou kytičku velikosti dětské dlaně.

„A ještě lístečky kolem uháčkujte a mezi ně řetízek s uzlíkem na konci coby poupátko a ještě…“ Babička obrátila oči v sloup. Ví ona, co dá taková čelenka práce a kolik že jich musí umotat?

„Paní správcová říkala, že stačí patnáct dvacet,“ uklidňovala ji Markéta.

„No však, to není zrovna málo.“ Markéta se rozhodla jí s nimi pomoci. Háčkovat, plést i vyšívat umí už od nějakých pěti let a její mladé nápady jsou lepší než ty babiččiny. Od krajkářky se přece i paličkovat naučila, teď se bude všechno hodit. Pomůže s čelenkami a paní správcová ji bude vychvalovat nejen pro její předčítání, ale i pro její šikovné ruce.

Bylo teplé odpoledne babího léta, když seděla Markéta s babičkou na lavici pod ořešákem a háčky jim v prstech jen kmitaly. Čelenky i krejzlíky byly konečně hotové a paní správcová nešetřila chválou.

Krajem se brzy rozneslo, jaká sláva se na Zdechovicích chystá, a za správcem začali přicházet muzikanti, komedianti, kejklíři, polykači ohně i jasnovidci a nabízeli své služby. Jeden medvědář dokonce přitáhl na řetězu vypelichaného medvěda a dožadoval se vstupu do zámku. Je přece samozřejmostí, že významné panské sešlosti nekončí jen hodováním, na programu bývá i tanec a jiné kratochvíle. Menuet, sarabandy i urozené řadové tance, které vrchnost tak ráda tančí, potřebují hudbu. Správce na doporučení z novodvorského panství vzkázal pro kapelu z Kutné Hory. A právě v čase, kdy Markéta předčítala paní správcové, přijel na zámek principál kapely a s ním mužík, který se představil jako Francois, taneční mistr. Bylo na paní správcové, jestli využijí i jeho služeb, a tak Markétu pozdržela, potřebovala její radu. Francois ukazoval obrázky z nabídky svých představení. Roj elfů a víl tančí po trávníku, jinde plaché nymfy vykukují mezi keři, čekají na Adonise, pod stromy přechází Pan s průvodem satyrů, Psyché se probouzí polibkem Erotovým, Orfeus unáší Euridiku z podsvětí. Francois nad obrázky rozvíjel své představy, vžíval se do jednotlivých rolí, křepčil po komnatě a ujišťoval správcovou, že vše nacvičí a předvede panstvu. Nakonec vybrali pantomimu „Zlaté jablko“ o Paridovi a třech gráciích. No to bude něco! A na vše se budou, vedle zámeckých hostů, moci podívat zpovzdálí i lidé ze zámku a z okolí, těšila se Markéta.

Panstvo ještě dlelo ve Vídni, když se v zámecké zahradě začalo připravovat představení. Nejdřív bylo třeba vybrat účinkující. Paní správcová začala Markétou, pak ji napadla Anka, dcera zámeckého lokaje, vzkázala i pro Mařku a Rozku od fišmistra, Frantinu od ovčáka Lešky, Lízu od stárka z pivovaru a několik dalších, které by měly v pantomimě tančit závojový tanec. Z mladých pohledných mužských byl vybrán adjunkt, kočí Jiřík a Václav, syn klíčnice František, Jan, syn lesního ze Zbraněvsi a mládek ze zámeckého pivovaru. Však on si to monsignor Francois už nějak přebere. Když je prvně uviděl, prohlížel si je nedůvěřivě, myslel si nejspíš, že to jsou nějaká venkovská polena. Holky na jeho příkaz musely vyzout dřeváky, párkrát přeběhnout trávník, občas se zatočit, prohnout, zavlnit se se zvednutými pažemi a pak byl jakž takž spokojen. Markétě určil Afroditu, Mařku vybral pro Héru a Frantinu pro Athénu. Vyzkoušel si i mládence a roli Parida přidělil Jiříkovi od fišmistra. Markéta tajně doufala, že ji dá adjunktovi, ale nestalo se. Muzikanti se usadili v altánu kousek od kašny, nácvik mohl začít.

Francois oblečený v oděvu fauna, nejspíš proto, aby už při zkoušení vytvořil příslušnou antickou atmosféru, pobíhal kolem a vypadal velmi směšně. Jeho němčině prokládané francouzskými výrazy nebylo dost dobře rozumět, ale taneční mistr vše názorně předváděl. Lesní rohy trénovaly znělku pro začátek slavnosti, grácie Afrodita, Héra a Athéna s ostatními dívkami poletovaly před altánem, mistr se ve svém směšném oděvu vlnil mezi nimi, učil je figury závojového tance. Chvílemi pobíhal po trávníku, chvílemi podupával v křoví, střídavě je chválil, střídavě se zoufale chytal za hlavu. Předváděl, jak našlapovat lehce, lehoučce, měkce prohýbat paže, vlnit se jako opravdové víly… Taneční figury, které je učil, postupně pochopily všechny a s každou další otáčkou byly lepší a lepší. Nebyla to taková nemehla, jak si původně myslel, tyhle poddanské holky jsou stejně hbité, pružné a mají stejný taneční šmrnc jako kdejaká komtesa.

Další dny zkoušeli a trápili se pod vedením Francoise, celé panství ničím jiným nežilo. Markéta se na zkoušky obzvlášť těšila. I když adjunkt nehrál Parida, i tak si byli nablízku, občas se drželi za ruce, ach jak to bylo krásné!

Hned druhý den ji adjunkt, jmenoval se Karel, požádal, aby se šli projít po zámeckém parku. Lipovou alejí došli k labutímu jezírku a tam, až se jí hlava zatočila, se poprvé políbili. Cítila, jak se červená, ale víc než stud ji přepadl strach. Co kdyby je někdo zahlédl a doneslo se to otci? Celé dopoledne na ten závratný okamžik myslela a po odpolední zkoušce se opět vydali na krátký špacír. Tentokrát obešli květinovou a bylinkovou zahradu, ale políbit se nemohli, neboť v zeleninové zahradě, odkud bylo vidět na všechny strany, pracovaly pomocnice zahradníka. Další procházka je zavedla k jezírku. Karel ulomil větev a snažil se dosáhnout na leknín, který byl hodně blízko břehu. Zachytit se mu ho ale nepodařilo, málem žbluňkl do vody a oba se tomu zasmáli. Za sestřihanými keři živého plotu se opět líbali.

Dva dny zbývaly do ohlášeného příjezdu vrchnosti. Markéta právě odcházela ze zkoušky závojového tance, když na zámeckém nádvoří zastavil kočár. Nejdřív se lekla. Že by už panstvo? Ale ne, byl to jen hofmistr Unfeld z Vídně, přijel osobně zkontrolovat, jak pokročily přípravy na příjezd jejich milostí a oslavy jejich knížecích titulů. Zavřel se se správcem do kanceláře, a když vyslechl, že o kuchyň se postará francouzský kuchař, hudba je objednaná a v parku zkouší mládež pantomimu pod vedením tanečního mistra, byl spokojen.

Babička, tentokrát už bez Markéty, pomáhala s výzdobou slavobrány. Uháčkovala ještě desítky jednoduchých bílých kvítků a spolu s paní správcovou je nepravidelně, prý jako když padají sněhové vločky, našily na modré sukně zámeckých děvčat, která budou pomáhat s obsluhou panstva. Markéta jásala nad nápaditostí babičky.

Jednoho dne na zámeckém nádvoří zatroubil postilión.

Hofmistr Unfeld v kabátě z červeného aksamitu obšitém zlatem seřadil služebnictvo do špalíru. Po chvíli pod slavobránou s nápisem HERZLICH WILLKOMMEN vjel do francouzského parku pérový kočár s paarovským erbem na dveřích a zastavil před vchodem pro panstvo. Hofmistr, tentokrát už s kloboukem v ruce, otevíral uctivě dvířka kočáru, klaněl se až k zemi a před pokorně skloněnými hlavami služebnictva vystupovala bledá kněžna Paarová, korpulentní dáma širokých boků. Oblečena byla v tmavě šedém hedvábí, s malým krajkovým kloboučkem na prošedivělých vlasech. Na prvý pohled bylo vidět, jak je jízdou unavená. Kníže tak ztrápeně nevypadal, dokonce se i pod stříbřitě bílou parukou usmíval. Jeho kabát byl vyšitý stříbrem, na vestě se třpytily knoflíky z drahokamů, na krku měl pásek z holandského plátna, hedvábné tmavé kalhoty doplňovaly bílé punčochy a střevíce s přezkami. Ke kočáru přistoupila paní správcová ve slavnostních šatech a za ní Markéta v předepsaném zámeckém stejnokroji, s velkou mašlí ve vlasech a s kyticí růží.

„K poctě Vaší Výsosti,“ pronesla paní správcová, udělala pukrle a políbila kněžně ruku, v ten moment podala Markéta paní kněžně kytici, rovněž se uklonila, políbila nastavenou ruku a ustoupila stranou. Paní kněžna na ni pohlédla bez zájmu, po chvíli se však zarazila a v očích se jí objevil údiv a překvapení. Že by ji upoutala ta stuha v mých vlasech? Snad žádnou chybu jsem neudělala, usoudila Markéta. Etiketě bylo nicméně učiněno zadost a panstvo, v čele s hofmistrem, vstupovalo do zámku. Další den se pro vrchnost sloužila v zámecké kapli děkovná mše za dobrý průběh cesty a teprve třetí den po příjezdu, když si panstvo po únavné cestě náležitě odpočalo, mohly začít oslavy.

Po uvítacím ceremoniálu se vrchnost rozsadila ve velké jídelně a lokajové s pomocníky servírovali vybraná jídla připravená podle receptů francouzské kuchyně – zvěřinu odstřelenou před více než týdnem, teď už dozlatova upečenou a vonící jalovcem, bylinkami a vzácným kořením, ryby, které se v noci chytily do vrší, a porybný je hned po ránu donesl na zámek. To vše přinášely dívky na stříbrných tácech, které obřadně předávaly špalíru lokajů, jen oni směli servírovat na stoly panstva. Markéta měla pocit, že štiky, candáti i okouni jsou dosud živí, jen mrsknout ocasem a navždy zmizet pod hladinou rybníka, tak je dokázali kuchaři upravit. Tentokrát už neměla ve vlasech bílou mašli, která, dle jejího úsudku, tak udivila paní kněžnu. Teď měla krásnou čelenku, vyrobila ji spolu s babičkou, a širokou sukni z indické tmavě modré bavlny poházené bílými kvítky, která přitahovala i oči pánů.

Hostina trvala tři hodiny a pak se šlo panstvo projít parkem. Lipovou alejí došli ke květinové zahradě a dvěma jezírkům. Na hladině dokvétaly lekníny a na jezírku u zámecké zdi se pohupoval párek labutí. Slunce už zacházelo za obzor, stmívalo se a kolem altánu se rozzářily desítky lampionů. V pohádkově osvětlené zahradě zazněla hudba a společnost se usadila na zvýšené terase. Dámy byly oblečeny do šustivého hedvábí, brokátu a atlasu. Nejkrásnější krinolínu měla plavovlasá dcera knížete Kinského, prý až v Paříži ji šili. Komtesa Chotková oblékla šat z růžově stříbřitého hedvábí a její pas? Dlaněmi by se dal obejmout! Její matka, hraběnka Chotková, široce šustila v krinolíně z drahého brokátu. Pánové důstojně pokyvovali hlavami v napudrovaných parukách, všude vonělo pižmo.

Jaképak představení, to by ani být nemuselo, už pohled na tolik draze oblečeného panstva je zážitek, uvažovala Markéta, když s ostatními stála za živým plotem u altánu a čekala na zahájení pantomimy. Francois pobíhal ve faunovském obleku jak potřeštěný, řadil kompars. Konečně se ozvala znělka lesních rohů, účinkující vběhli na trávník. Vstupní scéna, závojový tanec, se zdařila nad očekávání. V měkkém bělostném šatě a s rozpuštěnými vlasy v záři barevných světel vypadaly dívky přímo pohádkově. Dobře je to Francois během nekonečných zkoušek naučil, vznášely se jako motýli, sotva se dotýkaly země. Muzikanti hráli, sbor zpíval, taneční figury dívek ve vlajících závojích se rozvíjely a zavíjely, kolem nich a mezi nimi se proplétaly antické kostýmy tanečníků, brali je do náručí, točili se s nimi, až na scéně zůstaly jen tři grácie a z tančícího reje se oddělil Paris. Grácie po něm vztahovaly ruce, teď už tančily jen pro něho. Kuchtička Dorka coby bakchantka tanečním krokem přinášela na stříbrné míse zlaté jablko, cenu krásy. Paris se s ním několikrát vítězně otočil, poklekl před Afroditou, podal jí jablko a dotančil ke zbývajícím gráciím. Dokončili taneční scénu a včetně komparsu odtančili za živý plot. Venkovská mládež se dobře vžila do svých rolí, potlesk byl nekonečný. Nejvíc na něj čekal Francois, vystoupil ze stínu, ukláněl se na všechny strany, pak se přece jen vrátil k účinkujícím a poprvé jim poděkoval. V tu chvíli mezi ně přišel hofmistr Unfeld a Francoisovi předal obálku, panstvo prý děkuje a Paris s Afroditou se mají ještě jednou dostavit před terasu a složit poklonu. Markéta ruku v ruce s Jiříkem přiběhli tanečním krokem před panstvo. Ukláněli se na všechny strany a opět se ozval potlesk. Pan kníže jim poděkoval a paní kněžna zalovila v pompadúrce a každému z nich dala po stříbrném tereziánském tolaru, na památku na dnešní večer. Naposledy se poklonili a políbili knížeti i kněžně ruku. I tentokrát si Markéta povšimla, že se paní kněžna při pohledu na ni na okamžik zamyslela, pak se naklonila ke knížeti a něco mu šeptla. Jeho bohatá napudrovaná paruka kývla na souhlas. Teď už ale věděla, že to není tím, že by něco popletla, dávala si přece záležet, aby pukrle udělala předpisově, i ruce jim políbila důstojně. Nejspíš to bude tím, že jim někoho připomínám.

Nad potemnělou zahradou se rozzářil závěrečný ohňostroj a hudba i hosté se přesouvali do velkého sálu, kde už bude jen pro své potěšení tančit samotné panstvo. Tanečnice závojového tance se bleskově oblékaly do stejnokrojů s bílými květinkami na sukních a čelenkami ve vlasech. Hopsání po trávníku vymění za důstojné pohyby při nošení plných mís, studený bufet se tomu říká, jak je poučil kuchař. Kdykoliv Markéta procházela kolem kuchtíka Josífka, vždy dostala do pusy nějakou tu dobrotu, která mu zbyla na prkénku. Josífek, syn klíčnice Anny, vedle ní kdysi sedal ve farské škole. Učení mu nešlo, napovídala mu, teď se jí za to revanšoval. Také ostatní holky dostaly k zakousnutí nějaké ty zbytky, jen mládenci utřeli huby, těm kuchaři nenechali nic, jen úklid na ně zbyl. Škoda, přála by to všem, nejvíc adjunktovi.

Zábava panstva skončila nad ránem, pak zámecký personál s pomocníky, tedy i s gráciemi, bakchantkami a družinou Parida, uklízeli. S východem slunce nesmí být po noční zábavě ani památky. Markéta se dostala do své komůrky až za svítání. Byla unavená, ale usnout nemohla. Před očima jí defilovaly scény minulého večera. V polospánku i hudbu uslyšela, dívky znovu zavířily v závojovém tanci a náhle ji napadlo, jaký byl rozdíl mezi těmi nejchudšími a těmi z vyšších služeb? Žádný. V hábitech závojového tance jsme si byly všechny rovny, i ta Mařka, dcera podruha, odchovaná na zemčatech ukradených na panském, i dcera poklasného, i já z hájovny… A všechnu tu krásu mohli ze skrytých zákoutí sledovat i poddaní, které Francois neuctivě nazval bandou hadrářů. Nejspíš už nikdy nic takového neuvidím… Jó Vídeň, císařský dvůr, to je jiná. Tady to bylo asi poprvé a naposledy… V dlani svírala stříbrný tolar. Bože, takový peníz! Vždyť obyčejní poddaní ho neuvidí ani jednou za život. Beztak nás kněžna obdarovala jen proto, aby se před ostatním panstvem blýskla, aby ukázala, jak je štědrá vůči poddaným…

Na předčítání k paní správcové teď nechodila, v zámku byla stále ještě vrchnost a správce i jeho žena museli být stále k ruce. Proto Markétu překvapilo, když pro ni jedno odpoledne paní správcová přece jen vzkázala. Co kdybych potkala někoho z doprovodu paní kněžny? Nebo i samotnou paní kněžnu, je hezky, třeba se prochází v zahradě, uvažovala a nastrojila se do jasně modrých šatů s bohatou výšivkou na rukávech. V parku před zámkem ale nepotkala nikoho, jen lokaj jí přátelsky zamával. Byla přece domácí, vždyť i do čeledníku mezi služebnictvo si občas chodila posedět. Paní správcová na ni už čekala, předčítat ale nebude, chce s ní mluvit samotná paní kněžna. Zajímá se prý o háčkované doplňky na stejnokrojích zámeckých děvčat. Šly zadním schodištěm pro služebnictvo a komorná je dovedla do kněžnina kabinetu. Markétě se trochu klepala kolena, ale z role nevypadla. Německy pozdravila, předvedla pukrle a políbila kněžně ruku. Paní kněžna se ptala, jak je na tom s němčinou a jestli umí šít a opravovat prádlo, vyšívat a vše co souvisí s garderobou. Než stačila otevřít pusu, spustila správcová a začala Markétu vychvalovat až do nebe. Německy mluví i píše, má dokonalou výslovnost a sametový hlas. Paní kněžna spokojeně pokyvovala hlavou, a když se pak ke slovu dostala Markéta a pochlubila se, jak už od dětství šila a vyšívala, háčkovala a dokonce i paličkovat umí, bylo na paní kněžně vidět, že je velmi spokojená. Na potvrzení svých slov nadzvedla okraj sukně, ukázala krajku na své spodničce a upozornila na vyšívání na rukávcích.

„Tento vzor je velice pracný,“ skočila jí do řeči opět správcová. „My jej nazýváme Richelieu, prý pochází z Francie, ale kdo ví… Tady ho vyšívačky umí od nepaměti, já se ho kdysi naučila od své babičky.“ Paní kněžna se zeptala na slavnostní stejnokroje zámeckých děvčat a Markéta přiznala, že všechno připravila ona s babičkou. To už si byla totiž jistá, že ji paní kněžna požádá, aby jí vyšila nebo uháčkovala nějakou tu ozdobu třeba na prádlo, na noční čepec. Nebo že by chtěla celý šál či přehoz přes ramena? Ale stalo se něco, co mělo na dlouhá léta změnit její život. Paní kněžna jí nabídla službu. Své současné služebné, která má ve Vídni známost, dala milostivě svolení ke sňatku a teď potřebuje mladší a šikovnou komornou, jestli tedy chce, může hned nastoupit. Markétě se zatočila hlava, nevěřila vlastním uším. Zmateně přikývla, a než stačila něco vykoktat, spustila paní správcová ódy na kněžnino rozhodnutí a vychvalovala Markétinu poslušnost, pracovitost, poctivost a zbožnost.

„Nu dobrá, hofmistr jí řekne co a jak, a až se vydáme nazpět do Vídně, tak do týdne myslím, pojede s nimi i ona,“ naznačila kněžna konec audience. Markéta i správcová z jejího pokoje vycouvaly, nesluší se někomu tak urozenému ukazovat záda, a teprve na chodbě si začala uvědomovat dosah kněžniny nabídky. Vídeň, služba u vrchnosti, komorná, starat se o kněžninu bohatou garderobu? Dělat to, co už od dětství měla ráda? Je možné, že se na ni usmálo takové štěstí? Co tomu řeknou rodiče a lidé na panství? Vždyť ona je teď všechny přeskočí, bude denně vídat kněžnu, jež je zase denně nablízku samotné císařovně. Často snila o všem možném, ale o tom, že ona, dcera hajného od kočárové cesty, vystoupá tak vysoko? Že zrovna ji čeká taková budoucnost? To si nepřipouštěla ani v těch nejodvážnějších snech. Neprobudí se náhle? Paní správcová jí významně tiskla ruku a slzela dojetím. Tak Markéta, její kmotřenka, jaká závratná kariéra ji čeká!

Poslední mše před odjezdem do Vídně. Markéta sedí s rodiči v jejich lavici a hledí na oltář. Tady ji křtili, biřmovali, každý měsíc se tu zpovídala a přijímala svátost oltářní. Dnes je tu naposledy, ale po mši má přijít na faru, pan farář jí chce promluvit do duše před dalekou cestou.

Velká farská světnice je stejná jako v době, kdy tu sedávala při vyučování. Velký krucifix na zdi, tabule, dvě řady lavic, v rohu kachlová kamna. Tady se učila německy číst, psát, počítat, katechismus… Doma mluvili česky, ale zámecký personál byl na němčině a ona s jejich dětmi vyrůstala, němčina pro ni byla druhou mateřštinou, na čtení i psaní byla jedna z nejlepších. Jako tehdy, i nyní k ní pan farář mluví mírným hlasem, klade jí na srdce poslušnost, pracovitost, zbožnost, jednou měsíčně zpověď a svaté přijímání, post v postních dnech a hlavně nepodlehnout svodům nemravného velkoměsta. Je jí smutno, uvědomuje si zvláštnost této chvíle, brzy odjede daleko, kdo ví, kdy se sem zase podívá. Hlas pana faráře ji vrací do dětství. Vyhlédne oknem a vidí tutéž cestu, tutéž hřbitovní zeď, na kterou se dívala vždy, když se při vyučování nudila. Pokud se jen trochu zakloní, dohlédne až na kostelní věž. V mysli se jí vynořila vzpomínka, bylo jaro, tál sníh, rozvodnilo se Labe. Tehdy pan farář vzal žáky nahoru do věže, chtěl jim ukázat rozlité Labe. Nejdřív vystoupali do zvonice, kde uviděli velký a malý zvon. Pan farář je poučil. Ten velký zvoní klekání a svolává na jitřní a malý, to je umíráček. Zvoní za každého, koho k sobě pán povolá, jednou zazvoní i za ně. Z okénka pak uviděli ohromné jezero, táhlo se od vesnic pod Strážníkem až ke Kladrubům. Nejen Labe, ale i pole, louky, kde se dřív pásli kladrubští koně, všude byla jen voda. I domek u přívozu byl zatopen málem po střechu. Možná takhle vypadá moře, napadlo ji tenkrát, když ve zbožné úctě sledovala zatopenou krajinu. Možná to moře uvidím doopravdy, kdo ví, kam všude se na cestách s panstvem dostanu, napadlo ji nyní.

Cestovní koš s pečlivě složeným šatstvem měla připravený již několik dní, na zámek pro jistotu chodila každý den, aby náhodou panstvo neodjelo bez ní. Doma panovala povznesená nálada, jejich dcera udělala štěstí. Jediná babička nesla její odchod těžce. Vzdychala, kudy chodila, byla přesvědčena, že Markétu už za svého života neuvidí.

„Kněžna tě vezme do služby, ale co dobrého tě tam čeká? Kdo vidí panstvu do karet? Mezi pány je jen samá přetvářka, kompliment, všichni nosí škrabošky.“ Podobná varování slýchala denně.

Pak jednoho dne vzkázali, otec zapřáhl do kolesky a cestou zvanou kočárovka ji i s cestovním košem vezl k zámku. Korále jeřabin svítily v ranním slunci, podzim začíná. V tento čas jsme si je s dětmi navlékaly a zdobily se jimi. Náhrdelník z jeřabin mi moc slušel… Bude se mi stýskat? Kdo ví, kdy se sem zase vrátím.

Na nádvoří stály tři připravené kočáry. Kolem nich se houfovali lidé a sluhové pod dohledem vozků nakládali cestovní koše vrchnosti i jejich doprovodu. Stranou stál špalír uniforem, fořt, tři panští hajní, mezi nimi i Markétin otec, pak několik myslivců a řadu uzavíral adjunkt. Jejich oči se setkaly, posmutněla, uvidí se s ním ještě někdy? Hofmistr Unfeld udílel poslední rozkazy, když si náhle povšiml Markéty. Přivedl ji mezi ostatní a představil ji coby novou služku paní kněžny, která s nimi pojede do Vídně. Byla to beztak formalita, všichni už věděli, že kněžna ji přijala do služby, a ona se už se všemi tak trochu znala. Zastavovala se občas v zámeckém čeledníku, chodila si poslechnout vyprávění těch, kteří s panstvem trávili čas na cestách i ve Vídni. Rušno však nebylo jen kolem kočárů, poddaní z panství postávali i před zámeckými vraty. Markéta mezi mřížovím brány uviděla svoji dřívější kamarádku Mařku a houf jejích sourozenců, Anku plátenici i jiné. Bylo tradicí, že se poddaní chodili podívat na odjezd vrchnosti, poklonit se a zamávat. Vždyť své chlebodárce uvidí zas až někdy po roce, častěji se na zdechovské panství vrchnost nevrací. Všimla si, že i ji si zvědavě prohlížejí. Nestává se často, aby si s sebou do Vídně vrchnost odvážela někoho z panství. Nejspíš jí její štěstí závidí, je přece stejně jako oni jen knížecí poddaná, dcera hajného Jandery od kočárové cesty. Teď ale povýšila, jako komorná kněžny bude dostávat i plat, hofmistr jí slíbil celých dvacet zlatých ročně a časem, až se vše naučí, a pokud s ní bude kněžna spokojená, bude mít ještě dva zlaté navíc. Stála vedle paní správcové a byla nejistá a smutná. Všude kolem jsou ti, které zná odjakživa, úředníci, sloužící, děti, s nimiž si tu hrávala, chodila do školy, do kostela, běhala po parku i po vesnici…

Ze zámku vyšel vrchnostenský pár doprovázený komorníky, paní kněžna si na cestu oblékla šedý sametový kostým, tentokrát bez krinolíny, pohodlí při cestování je přednější než poslední móda. I o ten samet se teď budu starat já, napadlo ji. Správce se správcovou se naposled uklonili, políbili vrchnosti ruce a ti nastoupili do kočáru.

Zapráskaly biče a tři kočáry s paarovským erbem na dveřích a s vozky v paarovské livreji vyjely ze zámecké brány. V prostředním seděla spolu s kněžniným doprovodem i Markéta. Když kočár kodrcal přes mostek nad zámeckým potokem, podařilo se jí ještě naposledy zahlédnout sloupy zámeckých vrat obtočené chvojím a nad nimi nápis HERZLICH WILLKOMMEN ze svítivě žlutých aksamitníků. Téměř před měsícem je spolu s ostatními řezala v zámecké zahradě. Teď už uschly, ale jejich zlatavě žlutá barva svítí mezi chvojím, jako by je natrhali včera.

První kočár s vrchností udával trasu a rychlost. Následoval jej kočár s dvorem kněžny, vrchní komornou Elen, dále Sidonií a Annou a teď tedy i Markétou, která je od této chvíle pro všechny už jen Grétl. Třetí kočár vezl hofmistra Unfelda, osobního komorníka pana knížete a dva sluhy. Za čtyři dny už budou všichni ve Vídni. Z výrazů ve tvářích a poznámek spolucestujících poznala, že se všechny do Vídně těší, pobyt na zdechovickém panství pro ně byl nudný. Hlavně na Anně, která má ve Vídni milého, je vidět, jak si při odjezdu ze Zdechovic vydechla. Je to její poslední cesta s paní kněžnou, příště se už nikam vláčet nebude, čeká ji svatba. Kočáry překodrcaly Strážník, projely Novými Dvory, Čáslaví a dál po císařské cestě ujížděly k Brodu. Jednotvárnost cesty si služebné zpestřovaly zpovídáním Grétl. Než zastavily na první odpočinek, věděly o ní téměř všechno. Podivovaly se, že má jen jednoho bratra, přiznala, že narození jejího o dva roky mladšího bratra málem připravilo matku o život. Od porodu je stále nemocná, proto Markétu vychovávala babička, všechno co umí ze šití, vyšívání i jiných pro děvče důležitých prací, ji naučila právě ona. Chápavě pokyvovaly hlavami, slyšely už od lidí ze zámku, především od paní správcové, že je na ruční práce šikovná, dobře ji babička připravila pro život, pro službu. Komorná Elen se zeptala na její němčinu. Zmínila farní školu pro děti zámeckého personálu. Vídeňské dvorské noviny, které postilión měsíc co měsíc přiváží na panství, chodila předčítat paní správcové už od svých jedenácti let a ví všechno, co se ve Vídni, v Hofburgu i v Schönbrunnu děje. Po celou dobu co odpovídala na jejich otázky, ji pozorně sledovala nejen komorná Elen, která seděla naproti ní, ale podvědomě cítila, že z ní oči nespouští ani Sidonie a Anna. V jednu chvíli jí Elen řekla:

„Čím víc se na tebe dívám… Jsi až neuvěřitelně podobná Isabele Parmské, to byla první žena císaře Josefa, víš? Zemřela před čtyřmi lety, císař ji moc miloval. Oženil se znovu, ale chudák Josefa Bavorská, tu rád neměl, raději taky umřela.“ Markétě se náhle rozsvítilo. Tak proto na mne kněžna při vítacím ceremoniálu tak zírala? Proto po závojovém tanci šeptala něco knížeti? A já se trápila, jestli jsem neudělala nějakou chybu. Pak mě napadlo, že jim někoho připomínám, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že samotnou arcivévodkyni Isabelu, manželku císaře. Podívala se po ostatních, z jejich tváří vyčetla souhlas s paní Elen. Sidonie začala vzpomínat. Isabelu viděla několikrát, měla tmavé oči a malá ústa, úplně stejná jako má Grétl, na každého byla prý milá, nejen na členy císařovy rodiny, ale i na služebnictvo, ví to od komorných a služek z Hofburgu. Všichni na císařském dvoře ji měli rádi. Pak se do debaty vložila Anna a nějak zvláštně, s trochou ironie, která se do povídání o kráse a vlastnostech Isabely nehodila, dodala, že nejvíc se měly rády s arcivévodkyní Marií Kristýnou, císařovou sestrou. Ostatní nejistě přikývly a Elen se do nastalého rozpačitého ticha zeptala:

„A co ty? Líbil se ti už někdy nějaký mládenec, nebo máš raději… kamarádku?“ Dost dobře nechápala, proč by měla mít ráda kamarádku, holku? Pokrčila rameny, kdysi se kamarádila s Mařkou, dcerou čeledína, ale otci se její kamarádství nelíbilo a Mařka navíc neumí ani číst, ani psát, obléká jen jednu sukni a jupku… Ani šít a vyšívat neumí. Pravda, před bohem jsme si rovni, Mařce nepřeje nic špatného, ale už se s ní nepřátelí, nemá si s ní o čem povídat. Z mládenců se jí líbí adjunkt, jmenuje se Karel, a ona jemu asi také. Už když chodil za otcem do hájovny se vzkazy od fořta, dívali se po sobě, a když se potkali, vždycky jí řekl něco pěkného… Nedávno třeba, že má sametové oči a že je nejkrásnější ze všech zámeckých holek, to jí řekl. Při závojovém tanci se drželi za ruce, on její tiskl úplně jinak než ostatní, škoda že pro Parida vybral taneční mistr Jiříka z rybárny. O tom, že se spolu líbali v zámeckém parku, se ale nezmínila, mohly by si myslet, že je prostopášná. Z Vídeňských dvorských novin ví, že kněžna Paarová je předsedkyní mravnostní dvorské policie, kterou ustanovila císařovna pro hlídání počestnosti u dvora, musí být proto opatrná. Sidonie nejspíš vycítila smutek v jejím hlase:

„Třeba na tebe adjunkt počká, možná za rok, za dva, až sem zase s vrchností přijedeš, třeba požádá o tvoji ruku, a když budeš ve službě poslušná, dá ti paní kněžna svolení k sňatku. Možná od ní dostaneš i věno jako tady Anna, budeš bohatá nevěsta, za takovou nevěstu olízne každý všech deset.“ Připomínka adjunkta ji ještě víc rozesmutnila. Ani rozloučit se s ním nestihla, jen ten poslední pohled si vyměnili. Kdovíkde mu bude za rok či dva konec. Připomněla si všechno, co opouští, rodiče, babičku, bratra i toho adjunkta. Ucítila vlhko v očích, podívala se z okénka. Projížděli cizí vesnicí, podél cesty se krčily chalupy tak podobné těm doma, slepice popelící se kolem cesty se s kdákáním rozbíhaly, hejna hus hlasitě kejhala. V kalužích si hrály děti. Chvíli bylo ticho, pak se Anna vrátila k Isabele.

„Tenkrát… celá Vídeň byla v ulicích, když ji Josef vedl k Augustiniánům. Já se protlačila dopředu, ale měla závoj. Když šli z kostela, to už byla bez závoje, jako dnes ji vidím, byla tak krásná… Pak jsem ji viděla ještě mnohokrát, když přicházela do divadla, do reduty, na ples. Ty jsi opravdu celá ona, jen… ona byla tmavší, inu Italka… z Parmy.“ Grétl se už vzpamatovala, přestala smutnit a možná i pro pobavení ostatních začala rozvíjet představu, že je vnučkou francouzského krále:

„Kdybych tak já byla princeznou, Bourbonkou, a ne dcerou hajného od kočárové cesty! Vlastní dvůr bych měla, hofmistra, který by mě na slovo poslouchal, dvorní dámy, spoustu šatů, šperků…“

„Jsi ještě kůzle, nevíš, o čem mluvíš,“ uťala její představy Elen: „Ony ty arcivévodkyně nemají zase tak krásný život. Prodají je do manželství, ženicha uvidí až u oltáře a že to je někdy pořádný šok. Taková Marie Amálie nebo Marie Karolína… V Kurýru psali, že ten z Parmy je krásný, jemný a ten druhý, ten z Neapole, zase mužný… Prý miluje lov, ale pravda je jiná.“ Anna vzpomínala, jak na jaře v šedesátém osmém cestovaly v jednom z kočárů pro služebnictvo, to když jejich paní, tehdy ještě hraběnka, doprovázela arcivévodkyni Marii Karolínu coby nevěstu pro urozeného neapolského prince Ferdinanda. Cestou byla velká sláva, slavobrány stály v každém městě.

Když se pak arcivévodkyně konečně setkala se svým budoucím manželem, skoro si jí nevšímal. O dalším vývoji vztahu už neinformoval tisk, ale bavilo se tím služebnictvo. Karolína se musela chovat podle španělské etikety, prý spát ve šněrovačce a v rukavicích. A kdyby jen to, nedovolili jí ani vlastní doprovod, sama samotinká zůstala v cizí zemi s manželem, který je hulvát a nevychovanec. A před dvěma měsíci se opět kodrcaly v kočáře pro služebnictvo, to zase jejich paní vezla Marii Amálii pro Ferdinanda z Parmy. Ten je od ní o celých pět let mladší, navíc slabomyslný tupec.

„Takového ženicha bys chtěla? Chudák Amálie… No, to já bych raděj do kláštera šla než tohle.“

Sidonie opět vzpomněla Marii Kristýnu, té jediné povolila císařovna vzít si Alberta Těšínského. Neměl žádné území, pro Kounice to byl nevýhodný sňatek, ale Marie Kristýna využila toho, že císařovna ji má nejraději ze všech dětí, a prosadila si svou.

„No vidíte, vzala si, koho milovala, a teď? V Prešpurku po nocích hýří s oficíry, karty hraje, dluhy dělá, pak diligencí, jen na otočku, přijede za svou maman, vlichotí se k ní a ona své Mimi vždycky peníze dá. Tak co je lepší, láska, nebo povinnost a odpovědnost vůči císařství?“ Do debaty se vložily i ostatní a začaly se přít. Je dobře, že se císařské děti musí provdat a oženit na jiné evropské dvory? Že musí odejít od matky, od sourozenců, od všech, kteří je milují? Anna, na které už i Grétl poznala, jak moc je zamilovaná do svého císařského podkoního, prohlásila, že si něco takového nedovede představit, ale Elen kazatelsky pronesla, že narodit se jako princezna, nebo princ, je velká odpovědnost, a pokud se dostane na cizí dvůr, zabrání tím válkám a krveprolití. Lidé pak neumírají na bojištích, proto je povinností těch, které k tomu bůh předurčil, obětovat se pro tisíce, statisíce jiných. Vždyť i Ježíš se obětoval. Nadarmo se neříká: „Ostatní ať vedou války, ty, šťastné Rakousko, se zasnubuj.“ Grétl do této učené debaty nezasahovala, jen si pomyslela, že ona se také obětovala. Ráda by se stala adjunktovou ženou, ale zvolila si knížecí službu, obětovala se pro otce, pro panství, pro svoji lepší budoucnost.

Konečně dorazily kočáry do Brodu, tam panstvo přespí. Večeře i pokoje jsou už připraveny, ale sloužící smí ulehnout až po splnění svých povinností. Anna začala připravovat Grétl na její úkoly. Nejdříve musí vyvětrat noční úbor paní kněžny a donést jej komorné. Ta kněžnu převléká na lože. Cestovní kostým, který paní kněžna svlékne, se ošetří a uloží. Se sametem se musí opatrně, obrátit na rub, vyvětrat, paní kněžna je tělnatá, dost se potí, pak poskládat podél švů, to aby se příliš nepomačkal. V jarmarách paláce ve Vídni nebo na zámcích v jejich panstvích, to je jiná, tam všechno pěkně visí, ale ukládat kněžnino šatstvo na cestách? To je hotová věda. Komorná nařídila na zítřek připravit zelené šaty z holandské vlny a hnědý krátký kožíšek podšitý zlatavým hedvábím a do kočáru pléd z jemné ovčí vlny.

„Nebude jí v tom teplo? Vždyť dneska…,“ podivila se Grétl. Anna ji poučila, zítra se má ochladit, paní kněžna to pozná, vždy má den dopředu suché loupání. Elen si vše, co teď nachystají, zkontroluje, a kdyby něco chybělo, bude zle. Oblékat a svlékat kněžnu přísluší jí, také ji češe a ověšuje šperky, těch se nesmí nikdo jiný dotknout. Po vysvléknutí musí Anna, teď tedy Grétl, vše vyvětrat, uložit. V paláci pak vše zkontroluje, pokud je třeba, opraví. Přišije se knoflíček, uvolněná perlička, stužka, háčkem se zachytí očko na punčoše… Na co nestačí, k tomu přizve palácové švadleny, a když ani ty ne, donese to do krejčovských dílen, které nabízejí svoje služby pro šlechtické domy. Jen tak s ní bude kněžna spokojená a ona dobrou službu dokáže ocenit. A na co se nesmí zapomenout? Na vůni. Na kožešinu má paní kněžna nejraději růžovou vodu, na letní garderoby fialkovou vůni a na noční úbor lehkou ambrosii. Až toto všechno Anna Grétl naučí, pak teprve bude plně připravena pro službu. Také se sluhy pana knížete se může poradit, jeho komnaty jsou ve stejném křídle paláce. Bude se s nimi vídat v jídelně při jídle, při večerních besedách. Je dobré s nimi být zadobře.

Během dalšího večera, tentokrát v Jihlavě, sdělila Anna Grétl další důležité informace. Elen bude už třicet, je to Maďarka, pochází z Galanty, sídla rodu Esterházy, z kterého je i kněžna. Elen je paní kněžně nejblíže, ale není nakloněna těm, co mluví slovansky. Anna, poddaná z bechyňského panství, by o tom mohla vyprávět. Sidonie je na tom lépe, je to Němka. Grétl musí počítat s tím, že ji bude Elen před paní kněžnou pomlouvat a kněžna na ni dá. Možná jí pomůže podoba s arcivévodkyní Isabelou, možná pro tu zvláštnost by na tom mohla být lépe.

„A jestlipak víš, co se říkalo o Isabele a Marii Kristýně, sestře Josefa?“ To Grétl nevěděla, o tom vídeňské noviny nepsaly. Přestože byly ve světnici staničního hotelu samy, ztišila Anna hlas a zeptala se, jestli slyšela o lesbické lásce. Grétl si matně vzpomněla na řecké báje, které předčítala paní správcové. Bylo tam o ostrově Lesbos, kde žily jen samé ženy, které nechtěly muže, milovaly se jen samy mezi sebou… Ale to byla jen taková báj, jako třeba o bakchantkách, nymfách…

„Na to zapomeň, bakchantky a nymfy jsou možná vymyšlené, ale lesbická láska ne. Isabela svoji švagrovou milovala až moc, víc než samotného císaře Josefa. Na hodiny se spolu zavíraly v komnatách Hofburgu, nikdo tam za nimi nesměl. Jenže na lokaje, komorné i služebnictvo si nikdo nepřijde, ti umí špehovat, jéjej! Poslouchat za dveřmi, číhat u portiéry a pak donášet, to tam, panečku, jen kvete. Císařovna má personálu až moc, nějakých dva a půl tisíce osob si drží, někteří nevědí do čeho ruce vrazit, tak se baví špehováním a intrikami. Na každém šprochu je ale pravdy trochu a na té lásce Isabely a Kristýny toho bylo až dost, vždyť i psaníčka Isabela Kristýně posílala, vyznání lásky a tak. Také na vyjížďky se vydávaly samy dvě.“ Grétl ze slušnosti mlčela, ale divné myšlenky se jí honily hlavou. Jak by mohla ženská milovat ženskou? To by přece bylo proti božímu zákonu. Chudák Isabela, jestli ji opravdu tohle postihlo, pak asi raději umřela. A té že se já podobám? Jestli to ví ve Vídni kdekdo, nebudou si na mě, právě kvůli té podobě, na ulici ukazovat? Nebudou si myslet, že jsem také taková?

Vjížděli na jihlavskou císařskou silnici. Ve Znojmě je čeká ještě jedno přenocování a pak konečně Vídeň. Na první zastávce otevřel dveře jejich kočáru Unfeld a oznámil Grétl, že si paní kněžna přeje, aby jí během cesty předčítala z Vídeňských dvorských novin. Elen, jejíž povinností bylo i předčítání, neskrývala potěšení. Neměla předčítání ráda, tentokrát ji to minulo, tentokrát to odnese ta nová. Grétl s úklonou vstoupila do kočáru panstva.

Všimla si, že kníže nemá na hlavě svoji mohutnou paruku, odložil ji na polstrované sedadlo, a také střevíce s ozdobnou přezkou měl vyzuty, jeho nohy si hověly jen v punčochách. Uvnitř ji ovanula nepříjemná směsice tabáku, potu, pachu z vyzutých bot knížete a silného pižma, málem se z toho rozkašlala. Navíc měla strach, kočár po hrbolech poskakuje, co když se jí budou před očima míhat písmena? Neuřízne si hned napoprvé ostudu? Ale silnice od Jihlavy do Znojma byla mnohem lepší než ty, po kterých dosud jeli. Nasadila svůj, jak vždy říkala paní správcová, sametový hlas a procítěně četla zprávy ze společnosti kolem císařského dvora, až se dostala k místu, kde se psalo o francouzských encyklopedistech, o filosofii nějakého Voltaira a Rousseaua. Naštěstí se jí tato jména podařilo bez zakoktání přečíst, přesto ji paní kněžna přerušila a směrem ke knížeti poznamenala, že tyhle lidi nesnáší. Horují pro rovnost všech a to je největší blud a zlo pod sluncem. To by je všechny zbavilo předností i práv, zakrněli by v prostřednosti. Mezi lidmi rozdíly být musí, vždy byly a vždy budou. Grétl byla ráda, že nemusí číst dál. Přestože se dívala do novin, cítila na sobě pohled pana knížete. Ten ji za čtení pochválil a směla se vrátit do kočáru pro sloužící. Vystupovala z kočáru, když zaslechla knížete:

„Měla jste pravdu, to není podoba, ona je přímo její dvojnicí. Budete ji muset schovat, kdyby ji zahlédl Josef… Má slabost pro služky a pro tuhle…“ Netušili, že ona je už poučena a že jejich podivné rozmluvě rozumí. Když se usadila na svém místě, oddechla si, a nejen kvůli čtení. V panském kočáře se nedalo dýchat, směsice všech těch nepříjemných pachů promísená s ostrou vůní pižma ji dusila. Vrchnost pro ni byla něco jako polobožstvo a najednou zjistila, že se také potí, knížeti páchnou nohy stejně jako otci a paní kněžna má suché loupání stejně jako její babička.

Během čtyřdenní cesty ji do jejích povinností zasvěcovala nejen Anna, ale i Sidonie. Grétl z jejich rozhovorů vycítila vzájemné sympatie, či antipatie, večer při setkání v hospodském čeledníku poznávala i sloužící od knížete a také od nich se dozvídala mnoho zajímavého. Poučena Annou, tvářila se před Elen pokorně a rovněž rady Sidonie vděčně poslouchala. Při pohledu z okénka kočáru vídala cizí vesnice. Slepice, husy, sem tam koza nebo ovce, prasata povalující se v bahně kolem chalup, pobíhající psi či kočky vyhřívající se na zápraží, to vše jí připomínalo domov, ale chalupy i pole byly jiné než doma, ani vinohrady, které se táhly podél cest, dosud neznala.

Čtvrtý den v podvečer spatřili v dálce zježené moře střech a věží a v mlžném oparu tmavé obrysy hradeb. Za šedým Dunajem se objevila Vídeň. Paarové se svou družinou přijížděli k městu. Postupně rostly řady domů, obklopoval je šum a městský hlahol.

„Konečně Vídeň. Slyšíte? U Augustiniánů zvoní klekání,“ poznamenala Sidonie, když si povšimli, že spousty lidí obnažily hlavy. Údery věžních hodin ohlašovaly osmou, když kočáry zastavily před výstavným palácem v centru Starého Města.

„Jsme doma,“ pronesla Elen a ulehčeně si oddechla. To je tedy ten palác na Wollzeile 30? Vídeňské sídlo Paarů a nejdůležitější říšský poštmistrovský úřad? pomyslela si Grétl. Několikrát o něm četla ve Vídeňských novinách a také paní správcová jí o něm vyprávěla. Tak tady teď budu žít.

První týdny služby utekly jako voda. Anna odešla a Grétl se Sidonií měly ve své komůrce hned o trochu místa víc. Dvě postele, dvě truhly, po zdech police a skoby na lepší oděv, který si nezaslouží mačkat se v truhle. V jednom rohu stolek s umyvadlem a džber na vodu, ve druhém kolovrátek, to aby se jim během dne nezkrátily žíly, když zrovna není příliš práce. Krucifix na zdi a pod ním malé klekátko připomínaly povinnou ranní a večerní modlitbu. Elen s děvčaty nebydlela, spala v malém kamrlíku v sousedství paní kněžny, musela být po ruce pro případ, až se ozve její zvonek. Tak jako na zdechovském panství, i tady oblékaly služebné jednoduchý tmavomodrý šat a nepostradatelnou zástěru. Vrchní komorná si upravovala účes pod bílý hedvábný čepeček, Sidonie a Grétl si vázaly do vlasů úzkou čelenku. Elen i Sidonie začaly velmi brzy pohlížet na Grétl jako na součást každodenní služby a ona se všemožně snažila získat si jejich přízeň. Sidonie jí navrhla, aby ji oslovovala Sidi, doma jí tak říkali.

V paláci bylo asi sto sloužících, nad nimi byl vrchní hofmistr, ale kněžniny sloužící zvané fraucimor řídila hofmistryně. Komorníci a sluhové, lokajové, kuchaři a kuchařky, kráječi masa, kuchtíci, myčky nádobí, stříbrník, pradleny a švadleny, uklízečky, …, ti všichni tu plnili své úkoly. V paláci byl i lékařský pokoj a lékárna, ale lékař a lékárník navštěvoval kněžnu a knížete jen nepravidelně. Krok za krokem pronikala Grétl do chodu paláce. Naučila se tvářit pokorně, kde bylo třeba, koketovat tam, kde to může přinést prospěch, poznala, koho zbytečně nedráždit, komu jít raději z cesty. Spřátelila se se švadlenou, pradlenami, komorníky a sluhy pana knížete, pak i s lokaji a pážaty držícími stráž u dveří před komnatami panstva. Dveřníci, to byli chlapci v jejím věku a stejně jako ji si je vrchnost vybrala z poddaných na svých panstvích. Pokud procházela chodbami a nebyl nablízku nikdo významný, zaváděli s ní řeč, někteří šprýmaři se jí obřadně klaněli, někdy je pobavila, vysekla před nimi předpisové pukrle nebo jim vznešeně nabídla ruku k políbení, jindy se několikrát otočili ve figuře menuetu. Při večerních besedách v jídelně pro služebnictvo, ta se podobně jako čeledník na zdechovském zámku nacházela vedle kuchyně, se scházeli všichni, kteří zrovna nemuseli plnit své úkoly. Stůl tu měli vozkové a postilióni z palácových stájí, kteří v diligencích křižovali císařské silnice. Ti tvořili mezi ostatními privilegovanou skupinu. Mezi sebou se většinou hašteřili, ale stačilo, aby kolem jejich stolu Grétl přešla, a hned měli řečí, až se červenala. Stálá místa v čele stolu obsazovala paní Elen a pan Alois, hlavní komorníci kněžny a knížete. Další osobní sloužící, mezi nimi Sidi a Grétl, se usadili vždy tam, kde zrovna bylo volné místo. Ale ani zde, po splnění denních úkolů, nebylo možné sedět jen tak s rukama v klíně. Některé služky si přinášely kolovrátky a předly, většinou se ale štrikovalo, a to jak mužští, tak ženské. Bílých punčoch coby součásti mužského oděvu nebylo nikdy dost. Slavnostní livreje v knížecích barvách pro pážata, lokaje, laufry, vozky, ty jim panstvo nechávalo šít ve vyhlášených krejčovstvích, ale hedvábné punčochy nebo vlněné podvlékací vesty pod livreje, ty si museli plést sami. Štrikovali všichni, jehlice v jejich prstech jen kmitaly, bílá klubka hedvábných a vlněných nití se koulela po stole i po podlaze, někteří chlapci se občas zmocnili cizího klubka, buď ho pletařce schovali, nebo ho pohodili, aby ho dotyčná musela hledat i pod stolem. Sidi si většinou nosila kolovrátek, zatímco Grétl nejraději štrikovala. Všimla si, že punčochy, které pletla ještě Anna, se na silné nohy paní kněžny obtížně navlékají. Babička ji kdysi naučila plést punčochy na kulaté jehlici a přidat několik ok pro lýtko. Zkusila to a čekala, co na to paní kněžna. Elen, která každé ráno soukala kněžniny nohy do těsných punčoch a musela přetrpět její nespokojené vzdychání a vyčítání, že není dostatečně jemná, tentokrát uslyšela:

„Co je to za punčochy? Jsou nějak pohodlnější,“ zajímala se kněžna. Komorná přiznala, tyhle pletla Grétl na kulaté jehlici, takže nemají žádný šev. Paní kněžna pochvalně pokývala hlavou, ona ví, jak šev dovede ve střevících tlačit, jiné punčochy než ty od slečny Grétl už nechce. Elen si neodpustila nelichotivě vzpomenout Annu. Ta prý u práce nikdy nepřemýšlela, co jí člověk neřekl, to ji nenapadlo. Grétl si vzpomněla, jak ji Anna před Elen varovala, prý nemá ráda ty, co mluví slovansky, ale možná, že to bylo jinak, možná ji neměla ráda proto, že nikdy neudělala nic pořádně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kočárová cesta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.