Vlastimil Vondruška

KLÁŠTERNÍ MADRIGAL

Historie jednoho panství

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Obálka Marcel Bursák/OPT MOBA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

© Vlastimil Vondruška, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-7781-0  (epub)

ISBN 978-80-243-7782-7  (mobi)

Mé ženě Aleně

I.

Panství onoho Kláštera leželo v Bohem zapomenutém koutě Českého království. Ten kout byl tak zapadlý, že tam ani lišky nebavilo dávat dobrou noc. Nacházelo se v podhůří nedaleko zemských hranic, bylo lesnaté, celkem úrodné a Řád se tu ocitl omylem. Sídlil zde už od středověku. Tehdy totiž obdržel lesnatý újezd darem od jistého loupeživého rytíře, kterého začaly na smrtelném loži trápit výčitky svědomí. Proto se rozhodl, že panství na úpatí hor věnuje za spásu své duše církvi a nikoli příbuzným. V jeho rodě pak šel jeden hlas, že to bylo to jediné, co udělal pro své děti dobrého.

Věnovat panství církvi však nešlo tak snadno, jak si umírající loupeživý rytíř představoval. Ne že by církvi vadilo přijmout dar od lupiče. Problém byl v tom, že biskup měl revma, a proto pustou a nepřívětivou krajinu odmítl. Právě v té době přišel Řád do Čech, a protože jeho představitelé neměli o topografii země valnou představu, biskup jim dar vnutil. S nesmírným elánem se mniši vzápětí pustili do práce, aby své nové panství proměnili v kultivovanou krajinu tak, jak to dělávali v celé křesťanské Evropě. Postavili rozlehlý klášter a pozvali osadníky, kteří založili více než dvě desítky vesnic.

To byla první a na dlouhou dobu také poslední pozitivní věc, která se na panství stala. Během deseti let většina osadníků utekla, vesnice začaly pustnout a pole zarostla. Někteří řeholníci se zbláznili a jiní raději odešli šířit pravou víru mezi zavilé pohany a kacíře, což jim připadlo mnohem příjemnější než žít tady. Ve městě Selbr, kde zasedala generální kapitula řídící všechny kláštery Řádu v Evropě, se dodnes tvrdí, že postavit tento Klášter byla ta nejpošetilejší hloupost, jakou kdy Řád udělal.

Těch několik mnichů, kteří na panství navzdory tomu všemu zůstali, však udělalo svým způsobem moudré rozhodnutí. To se ukázalo už záhy, kdy začaly křesťanskou Evropu sužovat nejrůznější rány za její rozmařilost a bezuzdnou nenasytnost.

Panství Kláštera se jako zázrakem vyhýbaly. Neřádily tu velké morové rány, obcházela ho vojska, ať již směřovala kamkoli. Bylo to jediné církevní zboží v celé zemi, které nevydrancovali husité, nikdy sem nevstoupila noha žádného protestantského kazatele a panství se vyhýbali i královští výběrčí berní, protože tak špatně na tom zemská pokladnice zase nebyla, aby museli i sem.

Na panství se po exodu obyvatel udrželo jen pět vesnic. Ty ostatní znovu pohltil les. Vesnice nebyly nijak lidnaté a každá sestávala jen z několika usedlostí. Dřevěné chalupy byly zchátralé a zřídka je někdo opravoval.

Poddaní Kláštera byli lidé apatičtí a většinou nevzdělaní. Protože byli nesmírně líní, museli se spokojit s málem, i když žili v úrodné krajině. Nikdo z nich však netoužil po pozemských statcích. Byli to poddaní dobromyslní, kteří nikdy nerebelovali, hřešili s mírou a těšili se ze života. A tak ve vesnicích Kláštera vládla naprostá spokojenost.

Střecha původního konventu Kláštera se propadla už dávno, proto se řeholníci odstěhovali do bývalého špitálu. Žilo jich tu jen šest a všichni sem byli posláni za trest, včetně jejich opata. Nelišili se od svých poddaných a spokojili se rovněž s drobnými radostmi, které jim lenošivý život přinášel. Na víru dohlíželi stejně laxně, jako jejich poddaní pracovali.

Proto na panství vládla všeobecná harmonie, jakou může lidem dávat jen vědomí společného osudu, s nímž se nedá dělat ale vůbec nic.

Jistě by si svým nudným životem panství žilo dál, kdyby nedošlo k převratné události, která od základů změnila životy všech jeho obyvatel.

II.

Opat Honorius měl stejně jako opati jiných klášterů povinnost zúčastnit se jednou ročně zasedání generální kapituly v Selbru, na níž se představitelé Řádu radili, jak se společnými silami bránit neúměrným finančním požadavkům svých panovníků, podvratné činnosti protestantských kazatelů a jak vést své poddané k pravé a skutečné křesťanské zbožnosti. Nic z toho ho nezajímalo. Dílem proto, že podobné starosti nebyly na panství jeho Kláštera aktuální, dílem proto, že jeho osobně nezajímalo nic, z čeho by se pro něj mohla rekrutovat jakákoli práce.

Přímo fyzické utrpení mu působilo, pokud měl někomu něco nařídit či dokonce poddaného potrestat. Nenařizoval nic ani svému koni, a tak se mu stávalo, že obvykle dojel úplně jinam, než původně zamýšlel. Všude však nacházel chléb o dvou kůrkách a nebyl tedy důvod zlobit se. Svého koně pokaždé laskavě pochválil, že ho na svém hřbetě donesl alespoň někam. Protože opatův kůň byl chytré zvíře, nakonec svého pána vždycky dovezl do Kláštera anebo do Selbru.

Ovšem ani opatův kůň nekráčel světem cestami přímými. Jeho zvířecí duše byla duší objevitele. Nikdy nespěchal, zvláště do nehostinné stáje v Klášteře ne. Za mnohem zajímavější považoval popovídat si s vášnivými klisnami italskými, s elegantními klisnami francouzskými, rád postál u žlabu s ordinérními bavorskými pivními valachy, a i když byl kůň křesťanský, netrpěl předsudky a zajímaly ho i názory ušlechtilých arabských plnokrevníků, na kterých jezdívali turečtí janičáři, stejně jako podvratné řehtání volnomyšlenkářských polodivokých koní, prohánějících se po ruských stepích. Jednou také navštívil uherské pusty. Ale s tamními stepními koňmi s krátkýma nohama, širokými zadky a černou hřívou se nedomluvil. A to mohl říci, že je koněm světaznalým, který rozumí několika cizím řehtáním. To ovšem nebyl hlavní důvod, proč už se mezi snědá koňská plemena nevrátil. Jeho pána tam okradli. To považoval opatův kůň s ohledem na to, že oni dva byli služebníci boží, za neobyčejně pobuřující.

Dík jeho spádům se ovšem stávalo, že se opat téměř nikdy nestačil vrátit ze Selbru domů včas. Putoval na hřbetě svého koně křivolakými cestami křesťanským světem, a když zjistil, kolik času uplynulo, aniž by se vůbec přiblížil k hranicím Českého království, obrátil koně a stejnými klikatými stezkami zamířil zpět do Selbru, aby stihl další zasedání generální kapituly. Z toho důvodu se moudré myšlenky opatů křesťanského světa na panství Kláštera většinou vůbec nedostaly.

Do Selbru jezdíval opatův kůň rád. V pohodlné nadstandardně vybavené stáji dostával k obroku ještě rozličné požitky navíc, k nimž patřil kousek cukru denně, pečlivé hřebelcování a nadto tam nacházel zajímavou společnost koní z celé křesťanské Evropy. Dlouho do noci řehtali o všem možném, často se i pohádali, ale na jednom se koně shodovali, a sice na tom, že rozum jejich pánů nestojí za moc. Pak začali uvádět odstrašující příklady ze svých klášterů, z nichž bylo zřejmé, že kdyby se o křesťanské Evropě rozhodovalo v jejich stáji a nikoli v generální kapitule, vyšlo by to nastejno. Slíbili si ovšem, že doma to ostatním koním neřeknou, protože pak by se třeba přestalo do Selbru jezdit a to by byla škoda.

Chod Kláštera po dobu nepřítomnosti opata řídil převor Pistorius. Byl to obtloustlý mnich, který miloval úplně všechny světské požitky, které mu jeho stav řeholníka zakazoval. To byl také důvod, proč svou službu Bohu konal zde. Byl zmatkař a popleta, ale protože byl dostatečně chytrý a uvědomoval si to, snažil se do ničeho příliš nezasahovat. Sám sebe přesvědčoval, že Bohu prospěje nejvíce leností a nicneděláním. Své přesvědčení utvrzoval pitím piva. Ovšem v občasných chvilkách jasné střízlivosti míval výčitky svědomí. Navíc měl vrozenou úctu k autoritám, a pokud přišel příkaz shora, jako by ho polili živou vodou. To pak začal projevovat činorodou snahu, aby své hříchy odčinil. Zastavit ho v té chvíli bylo stejně nemožné jako odhadnout, kde se právě nachází opat Honorius.

III.

Kancelář, ze které se měl řídit chod panství, nazývali řeholníci hrdě skriptoriem. Vládl zde písař a knihovník Kosmas. Protože se odtud ale ve skutečnosti neřídilo vůbec nic a všechny manuskripty v klášterní bibliotéce už dávno sežraly myši, žil v neustálých depresích. Byl to vysoký hubený muž, který byl vzdělaný, měl lyrickou duši a uhrovitou tvář. Chybělo mu sebevědomí a humor. Trápil se tím, že jeho služby písaře nikdo nepotřebuje, a tedy ani neocení. Byl nešťastný, že jeho vzdělání je tak hluboké, že nemá s kým diskutovat a nemůže tedy vyniknout. Styděl se, že je na rozdíl od ostatních bratří stále ještě panic. Jen jednou v mládí se zdálo, že se tohoto stigmatu podřadnosti zbaví. Byl však přistižen a za trest poslán sem. Na panství žila spousta ženských, které si s počestností nedělaly těžkou hlavu. Jenže žádná o něj ani pohledem nezavadila. Když se jednou odvážil a stydlivým hlasem jisté vdově tělesné rozkoše nabídl, vysmála se mu. Svou zapšklost hojil vírou, že ho po smrti za utrpení na světě pozemském církev blahořečí.

V onen den, který vše změnil, stál Kosmas u pulpitu a okusoval konec husího brku. Převor Pistorius seděl u stolu, popíjel pivo a rozčiloval se, jak je možné, že už zase žádný poddaný nezaplatil peníze do klášterní pokladnice.

„No, jak je to možné?“ zakončil převor svůj projev otázkou, zavěšenou do prázdna, a nepatrně říhl. Tahle várka piva se příliš nepovedla. Uvažoval, zda by neměl bratra celerária potrestat. Jenže pokud by to udělal, příště by mu celerárius určitě uvařil na zlost pivo ještě horší. Povzdechl si. Jak má řídit chod Kláštera, když si nemůže vynutit pečlivost ani při vaření piva?

„Já myslím, bratře převore, že bychom měli pro výstrahu některého z poddaných potrestat,“ navrhl písař Kosmas. Tohle tvrdil už několik let. Toužil poddaným ukázat, že Klášter tu není pro smích. Jak krásné by bylo, kdyby mohl s biřicem obcházet chalupy, vymáhat peníze a neposlušné nechat zbičovat. Je, ale hlavně jejich manželky a dcery. Tahle představa ho vzrušovala v bezesných nocích, kdy lehával zpocený s rukou pod pokrývkou a nevěděl, jak se bolestivé touhy zbavit. I když svůj návrh opakoval tak často, jak jen to bylo možné, stejně se nikdy nic nestalo.

Převor Pistorius radikální kroky odmítal. Nejen proto, že by to vyžadovalo práci, ale byl příliš chytrý a věděl, že s poddanými je to stejné jako s jejich celeráriem. Před mnoha lety opat jednoho sedláka potrestal. Ten sedlák se strašně naštval, ráno naložil věci na vůz a už ho nikdo nikdy neviděl. Na panství mnoho poddaných nežilo. Riskovat jejich odchod si Klášter nemohl dovolit.

Převor se s utrpením ve tváři znovu napil. Než ale stačil vymyslet vhodnou odpověď, prudce se otevřely dveře a v nich stanul robustní voják. Na sobě měl plášť s erbem české královské kanceláře. Byl po dlouhé jízdě celý zaprášený. V ruce třímal svinutý pergamen, ovázaný barevnou šňůrkou s velikou majestátní pečetí. Rozmrzele se rozhlédl a pak se dlouhým krokem vydal k pulpitu, neboť písař Kosmas vypadal podle jeho názoru důstojněji.

„Halo, já jsem tady,“ ozval se roztrpčeně obtloustlý převor a vstal. Voják si ho však nevšímal. Položil ne zrovna ohleduplně pergamen na desku pulpitu, jako by už chtěl mít tuhle misi za sebou, a zabručel: „Tak tady to máte.“ Pak se otočil a bez pozdravu odešel.

Písař Kosmas si prohlédl pečeť a pergamen zvedl oběma rukama nábožně, jako by držel hostii. Podal list převorovi a celkem zbytečně upozornil, že to je list od jejich panovníka.

„Rozbal to a přečti,“ nařídil stále ještě uražený převor.

Písař Kosmas to udělal neobyčejně ochotně. Byl zvědavý, protože nepamatoval, že by sem kdy nějaký list z královské kanceláře přišel. Rychle pergamen přelétl pohledem a začal deklamovat: „V naší mimořádné shovívavosti panovníka nám neleží na srdci nic tolik, jako blaho našich poddaných a křesťanské církve především. Proto vyslovujeme milostivý souhlas s vaším přáním. Nechť se tak stane okamžitě a bez prodlení. To nařizujeme my, král český, markrabě moravský a vévoda slezský.“

Převor Pistorius velkomyslně přikývl, jako by se rozumělo samo sebou, že panovník schválil žádost jejich Kláštera. Marně však lovil v paměti, o jakou žádost by mohlo jít. Ale nijak se tím netrápil. Nezdálo se, že by mu měl panovníkův list přidělat vrásky na čele, tak co by se staral? Král s něčím souhlasil, kvůli tomu přece nenechá zvonit z kostelní věže!

Mlčel i písař Kosmas. Věděl, že kdykoli se na něco zeptá, bude z toho nakonec stejně práce pro něj. Všiml si však, že v rohu listu je spisová značka, která odkazovala na podání, jehož se panovníkův výnos týkal. Položil pergamen na pulpit a nenápadně se vydal k zaprášené knize, kam se zapisovaly všechny listy, které z Kláštera odeslali do Prahy nebo do Selbru. Vytáhl ji z regálu, dlaní setřel pavučiny a otevřel ji. On sám do ní psal jen zřídka. Tu spisovou značku našel snadno. Žádost jejich Kláštera byla odeslána před osmdesáti lety. Přelétl očima zápis a pak proti svému přesvědčení vyhrkl nahlas: „To snad není možné!“

„Co zase máš?“ mračil se převor.

„Víš, bratře převore, co náš vznešený král schválil?“

„A není to jedno?“

„Obávám se, že tohle hodit jen tak za hlavu nepůjde. Před osmdesáti lety Řád požádal panovníka, aby povolil povýšení některé klášterní vesnice na město.“

„Co je to za hloupost?“

„Tady stojí, že žádost Kláštera vycházela ze směrnice Selbru nazvané Co klášter, to město.“

„To snad není pravda!“ rozzlobil se převor Pistorius. „Když jeden něco potřebuje, mají úředníci v Praze času dost. A když o nic nejde, tak to se můžou přetrhnout. Jako by se to tam nemohlo válet ještě dvacet nebo třicet let... Co s tím?“

„Obávám se, že nějakou vesnici budeme muset povýšit.“

„A proč bychom museli? Schovej ten výnos do truhlice pod ostatní písemnosti. Budeme dělat, že o ničem nevíme. Když budeme mlčet, dají nám pokoj.“

„To se mýlíš, bratře převore. Královské úřady města pravidelně kontrolují. Až sem nějaký úředník přijede a město nenajde, začne dělat potíže. Znáš úředníky. Zvláště ty pražské. Jakmile nenajdou svoje město, jsou vztekem bez sebe.“

„No jo, ale to přece není jen tak, založit město. Neměli bychom počkat, až se vrátí bratr opat ze Selbru? Ať rozhodne on.“

„Generální kapitula má začít za měsíc. Obávám se, že se tu do té doby bratr opat už neukáže. V tom případě podle řádové regule rozhoduješ ty, bratře převore,“ upozornil nenápadně, ale velice dychtivě písař. Nemínil převora poučovat, toho byl dalek. Nechtěl ovšem, aby tahle věc zapadla. Očekával totiž, že lenošivý nadřízený jako obvykle navrhne, aby tu věc zařídil písař. A Kosmas konečně dostane příležitost vyniknout. Kdo jiný by měl na chod města dohlížet než on, představený skriptoria? Na chod města a na mravy měšťanek. Cítil, že rudne rozechvěním. Ve městech mohla vrchnost kontrolovat počestné spaní, mohla trestat padlé svobodné dívky a cizoložnice stavět na pranýř. Musel se pousmát při té krásné představě.

Aby celou věc podpořil, upozornil ještě převora: „Ale i v případě, pokud by si náš panovník nevšiml, že jsme nesplnili jeho příkaz, a my nějak obalamutili jeho úředníky, máme tu pořád ještě Selbr. Obávám se, že by ti bratr opat nepoděkoval, kdyby se na generální kapitule prolátlo, že jsme ještě nesplnili směrnici Co klášter, to město.“

„Žádné směrnice přece nikdy neplníme,“ bránil se chabě převor.

Byl ve zjevné defenzivě. Toho musel Kosmas využít. Pomstychtivě proto varoval: „Říká se, že Řád chce vyslat misionáře k pohanům. Účastníky prý bude vybírat mezi těmi, kteří neplní směrnice Selbru. A tentokrát půjde o machometány. Věřil bys, bratře převore, že tihle neznabozi nesmějí pít pivo a víno?“

Převor Pistorius ho naštvaně poslouchal. Tohle všechno samozřejmě věděl. Napil se, protože pivo vždycky pomáhalo tříbit myšlenky. Tahle stará pravda se vzápětí potvrdila. V hlavě se mu začal rodit velkolepý plán. Chvíli ho zvažoval, pak už se ale neovládl a dal průchod své radosti. Zamnul si spokojeně ruce a důležitým hlasem oznámil: „V tom případě příkaz splníme. Od toho tu přece jsme. Na nás se totiž může bratr opat spolehnout, o tom snad nepochybuješ! Když město, tak město.“

Převor Pistorius hovořil s takovým nadšením, že ho Kosmas sledoval s rostoucími obavami. Záležitost kolem města chtěl přece zařídit on sám. Spoléhal se na převorovu lenost. Ovšem jak se zdálo, zmýlil se. Nešlo však jen o zklamání a neuskutečněné naděje. Kosmas dobře věděl, jak to dopadne, pokud se čehokoli chopí bratr Pistorius. Jenže převor byl jeho nadřízený a on musel poslechnout.

Převor se zatím dostával do varu. Rozmáchle žvanil: „Ovšem stát se městem je čest! To si musí naši poddaní uvědomit. Nech rozhlásit, že na město povýšíme tu vesnici, která nejrychleji splní své daňové povinnosti.“

„Tomu nebude nikdo rozumět,“ pokoušel se písař svést povodeň zpět do koryta řeky.

„Tak jinak! Dej rozhlásit, že kdo první donese peníze, které nám dluží, toho povýšíme na měšťana. Je to dostatečně srozumitelné?“

„Je. Ale co si od toho slibuješ, bratře? Být měšťanem... K čemu to našim poddaným bude? Já bych je pro dluhy raději potrestal. To je jediné, čemu rozumějí. A toho povýšení na město se rád ujmu sám. Nějak už to zařídím.“

„V žádném případě! Jsme křesťanský klášter. Musíme svěřené ovce chránit a vychovávat, ne je pronásledovat jako krvežízniví vlci.

To měj na paměti! Teď máme ideální příležitost vrátit celé naše stádo na cestu křesťanské pokory a zbožnosti.“

V té chvíli písař Kosmas pochopil, že je zle.

Převor se zatím opájel svými krásnými myšlenkami, které dělaly podle jeho názoru lepším i jeho samotného. „Víš, k čemu bude našim poddaným, že by se mohli stát měšťany? Ti, kteří téhle pocty nedosáhnou, budou měšťana i jeho rodinu poníženě zdravit. Měšťan má mnohem více možností zbohatnout. Města se mohou chránit hradbami. Měšťané si mohou postavit radnici. Mohou zřídit cechy a chránit své řemeslníky. Je toho spousta!“

„Když myslíte!“ pokrčil pochybovačně rameny písař Kosmas. Očekávání, že dostane příležitost ukázat, co v něm je, však znovu ožilo. Rychle si spočítal, jaké ovoce převorův nápad přinese.

„To uvidíš zítra!“ nafoukl se převor a zamířil ke dveřím skriptoria. Ale na prahu se ještě zastavil a s neochvějnou vírou dodal: „Fronta tady bude stát. Všichni lidé z panství. A každý bude v ruce žmoulat stříbrňáky, aby si tu poctu zasloužil!“

Ráno následujícího dne před skriptoriem fronta nestála. Během dne do Kláštera nedorazil jediný poddaný.

IV.

Vidlákova Lhota byla nejmenší vesnicí na panství Kláštera. Podél lesa stálo roztroušeně osm chalup, pastouška a hospoda. Rychtářem tu byl jistý Josef Bláha, nejbohatší sedlák ve vesnici. Rychtářský úřad se v jeho rodu dědil od nepaměti. Už jeho prapraděd řečený Vidlák byl rychtářem.

Prapraděd sloužil v mládí jako žoldnéř ve vojsku benátského dóžete. Spolu s Benátčany se účastnil čtvrté křížové výpravy, která zamýšlela osvobodit Kristův hrob. Po cestě se křižáci zastavili v Konstantinopoli a město se jim tak zalíbilo, že ho dobyli a vydrancovali. Prapraděd tam znásilnil jakousi byzantskou princeznu a ukradl jí malou stříbrnou vidličku. Tou potom doma okázale jídával a všem přitom vykládal o svých hrdinských skutcích z mládí. Nakonec historku znali úplně všichni, a kdykoli svou stříbrnou vidličku vylovil, zděšeně utíkali. Tím si vysloužil přezdívku, podle níž dostala jméno i vesnice. Prapraděd Bláha řečený Vidlák byl totiž nejvýznamnější osobností, jaká na panství Kláštera žila.

Současný rychtář Josef Bláha byl vdovec. Byl to hezký muž se širokým obličejem, kudrnatými vlasy a usměvavýma očima. Proto o něj měly svobodné ženy z panství mimořádný zájem. Dvě bohaté nevěsty odmítl, i když byly neobyčejně vnadné a věnem by mu přinesly peníze a úrodné pole. Sousedé to probírali ze všech stran, ale sám rychtář Bláha měl jasno. Říkával: „Proč bych se měl ženit? Kvůli pár minutám radosti týdně, které si navíc budu muset odpracovat, bych se měl ještě starat o pole nějaké ženské? Copak mi ta moje nestačí?“

Rychtář Bláha popravdě řečeno nepracoval ani na svých polích. Na to měl čeledína Adama. O domácnost se mu starala jeho dcera Martina. Ani jeden to sice nedělal pořádně, ale rychtáři Bláhovi to málo, co dostával, bohatě stačilo. Nedalo by se však tvrdit, že to byl muž jen lenošivý či zcela bez ambicí. Měl svůj veliký sen. Chtěl se stát nejuznávanějším pytlákem na panství Kláštera. Jeho tužba však narážela na dvě okolnosti. Byl mizerný střelec, a i když trávil v lese s kuší v ruce spoustu času, málokdy něco trefil. Tou druhou okolností, která byla mnohem závažnější, byl fakt, že nikdo z řeholníků klášterní lesy nehlídal. Pytlačit mohl klidně každý a nic neriskoval. Za takovýchto smutných okolností se samozřejmě dalo o úsilí rychtáře Bláhy hovořit jen těžko s úctou, neboť to, co není zakázáno, lid prostý neobdivuje.

Zrovna seděl u stolu v jizbě a studoval Příručku pro rychtáře, kterou mu nedávno přinesli z Kláštera. Obsahovala nejnovější pokyny Selbru, jak spravovat obec. Kromě jiného se dočetl, že rychtář by měl nahlížet okny do světnic svých sousedů a kontrolovat, zda se neděje nic hříšného. Právě přemýšlel, proč by něco tak pošetilého dělal, když se to stejně obratem ruky dozví. Stačilo zajít do hospody, kde každý večer chlapi z vesnice šťavnatě popisovali všechno i s podrobnostmi, které by skrze okno vidět nebylo. Pokud by však rady ze Selbru poslechl, možná by zjistil, že ve skutečnosti hřeší sousedé méně, než se pak chlubí v hospodě. Znovu se začetl do příručky. Radila, aby hned poté, co je hřích spáchán, ho rychtář odhalil veřejně před celou obcí a hříšníka tím přiměl k pokání. Rád podobné příručky čítal, aby se trochu pobavil.

Otevřely se dveře a klátivě vstoupil jeho čeledín Adam. To byla nesporně zajímavá postava Vidlákovy Lhoty. Byl totiž jediným člověkem, co sahala lidská paměť, který se na panství Kláštera dobrovolně přistěhoval odjinud. Býval tovaryšem ve městě a všem tvrdil, že se tu ocitl proto, že zatoužil po něčem nezkaženém a čistém a že navíc miluje rychtářovu dceru Martinu. Nic z toho nebyla pravda.

Ve městě pracoval jako tovaryš u pekaře. Neustále popichoval ostatní učedníky a tovaryše, že by se měli sjednotit proti svým mistrům a bojovat za svá práva. Jenže nedokázal vymyslet nic, za co by měl vlastně s ostatními tovaryši bojovat. Jídla měl dostatek, spát mohl déle než jeho mistr, dostával peníze na útratu, aby v hospodě nedělal svému mistrovi ostudu, že nemá ani na pivo, a dvakrát měsíčně navštěvoval městskou lázeň. Také zadarmo. Nakonec vymyslel, že by se tovaryši měli podílet na řízení dílny svého pána. Mistr by se měl se svými tovaryši a učni radit, jakou práci budou dělat. Když svůj nápad přednesl ostatním tovaryšům, sami ho vyhnali. Dotáhli ho k městské bráně a křičeli, aby se neopovažoval vrátit. Čeledín Adam však nezatrpkl a právě se zabýval myšlenkou, že by měl sjednotit všechny utiskované na panství Kláštera. Za tím účelem nedávno založil tajnou čeledínskou lóži.

S láskou k rychtářově dceři Martině to bylo tak, že se spolu dohodli hned po jeho příchodu do vesnice. Čeledín Adam jí bude okázale vyznávat lásku a ona se bude tvářit, že je ochotná opětovat ji.

Všímavé sousedky začnou pomlouvat je dva a nedojde jim, že Martina ve skutečnosti chodí tajně se spoustou jiných mladíků. Ve vesnici příliš na výběr nebylo, a tak občas musela sáhnout i po ženatých mužích. Pole její působnosti ovšem zasahovalo i do vesnic sousedních. Adam na téhle dohodě vydělal také. Kdyby se totiž netočil kolem nějaké holky, mohl by vzbudit podezření, že o něj ve městě přišel, nebo, což by bylo ještě horší, že na holky vůbec není. Takhle ho nechaly na pokoji a on se mohl s čistou myslí věnovat svému poslání.

„Pane rychtáři, máte jít do Kláštera,“ hlásil čeledín Adam hned, jak vstoupil. „Zase se peče nějaká všivárna. Dejte si pozor!“

„O co jde?“ zajímal se. Věděl totiž, že jeho čeledín svými blouzniveckými proslovy o spravedlivém státě božím zblbnul jistého duchem poněkud jednoduššího podomka z Kláštera a od něj se dozvídal většinu rozhodnutí řeholníků dřív než rychtáři.

„Včera přece přišel ten přípis,“ pokračoval ochotně čeledín Adam.

„Aha,“ přikývl rychtář Bláha a nenápadně vrhl pohled k zásuvce stolu. Uvnitř ležel list papíru, který dosud nečetl. Pečeť byla ještě netknutá. Včera totiž přiběhla sousedka, že byla v lese krást dřevo a zahlédla nádherného jelena. On ho ale nezahlédl a k ránu se vrátil s prázdnou.

„Jenže nikdo nepřišel!“ triumfoval čeledín Adam. „Udělal jste dobře, že jste tam nešel ani vy.“

„Vím přece, co dělám,“ souhlasil důstojně rychtář Bláha. Přitom se snažil nenápadně zjistit, o co jde ve skutečnosti. „Proč tam nepřišli ostatní rychtáři?“

„Mají charakter. Stejně jako vy, můj pane.“

„Tyhle žvásty si nech do hospody, Adame! Mně doma med kolem huby mazat nemusíš. O co jde?“

„Klášter chce jednu vesnici povýšit na město.“

„Hm, a k čemu to bude?“

„Podle mého důvěrného zdroje se něco chystá...“

„Pořád se přece něco chystá. Kterou vesnici chtějí povýšit?“

„Kteroukoli. Třeba i naši!“

„To bude zase nějaká bejkárna! Adame, ten tvůj klášterní podomek je přece úplný pitomec. Minule tvrdil, že převor chce na panství zavést robotu. A co z toho bylo nakonec? Naštípali jsme řeholníkům dřevo na zimu.“

„Já ho naštípal!“ upozornil věcně Adam. „Ale tentokrát je to pravda! Budeme mít na panství město. Musíte se postavit proti! Kde je město, tam je úřad. Kde je úřad, tam jsou vyhlášky. Kde jsou vyhlášky, tam jsou biřicové. Kde jsou biřicové, tam se lidem bere svoboda. Kde se lidem bere svoboda, tam je útlak. Kde je útlak, tam...“

„Nu, co je tam?“ pobízel rychtář laskavě svého čeledína. Vždycky, když chtěl Adam dospět k nějakému významnému závěru, došla mu slova. A obvykle i myšlenky. Bylo totiž těžké dělat rebelii, když neexistovaly žádné teoretické manuskripty. Takhle se musel spoléhat jen na své nadšení. Chvíli přemýšlel a pak vítězoslavně zakončil: „Kde je útlak, tam je útlak!“

„A kde jsou pitomci, tam jsou pitomci,“ souhlasil živě rychtář Bláha a vstal od stolu. „Už jsi zoral to pole pod lesem?“

„Zrovna jsem se na to chystal,“ zabručel čeledín Adam nakvašeně. On tu bojuje za všechny poddané na panství a jeho pán se zajímá o tak přízemní věci, jako je pole. Jenže co mohl čekat? Začal si pobrukovat jeden z husitských revolučních popěvků a s hlavou hrdě vztyčenou odešel na dvůr, aby zapřáhl.

V.

Všech pět rychtářů stálo zamračeně na chodbě přede dveřmi do skriptoria. Věděli, že tu jsou kvůli povýšení na město, i když přípis písaře Kosmy nečetl ani jeden z nich. Listy z kanceláře Kláštera zásadně nečetli. Proč by si kazili oči, když se stejně všechno rozneslo po panství samo?

„Prý nám Kosmas dokonce napsal, že měšťanem se stane jenom ten, kdo doplatí své dluhy,“ vrtěl udiveně hlavou rychtář Antonín z Blechařova. On sám hlásal, že jeho vesnice se jmenuje Plechařov, neboť v ní kdysi podle jeho zjištění stával hamr, ve kterém se zhotovoval plech pro pasíře. Obyvatelé ostatních vesnic však dál používali název Blechařov a měli k tomu hned několik dobrých důvodů. Především nikdo nikdy o podobném hamru neslyšel. Všichni naopak znali pověst o udatném sedlákovi, který zachránil celé panství před nájezdem jakéhosi vojska. Pocházel z oné vesnice a byl proslulý tím, že nikdo v křesťanském světě nebyl zablešenější než on. Jedné noci prý proběhl ležením oněch cizích vojáků, jeho blechy přitom naskákaly na nepřátele, ti se pak museli pořád škrábat a v důsledku toho nemohli válčit. I kdyby tahle pověst nebyla pravdivá, byl ještě jeden důvod, proč název Blechařov používat. Obyvatele Blechařova štval a to jejich sousedy naplňovalo neobyčejně blaženými pocity.

„Tak pošetilý by snad Kosmas nebyl?“ divil se další rychtář. „Stačí snad, že na klášterním zůstáváme, chodíme do jejich kostela a chováme se celkem křesťansky. Co by chtěli řeholníci víc? Přece jim ještě nebudeme dávat peníze, když jich sami máme málo? To má přece logiku!“

Všichni souhlasně pokyvovali. Chvíli bylo ticho. Pak promluvil rychtář Bláha. Zásadní věci bývaly obvykle na něm.

„Poslyšte, kdo z vás chce, aby jeho vesnici řeholníci povýšili na město? Já jeho nárok podpořím... Vzdám se té cti, pokud ovšem dostanu kopu stříbrňáků.“

Skoro současně se z úst ostatních rychtářů ozvalo: „Já taky... Já chci taky kopu stříbrňáků.“

Opět bylo chvíli ticho.

„No jo, proč by nám někdo dával peníze, když nikdo z nás pěti nechce, aby řeholníci povýšili zrovna jeho vesnici?“

Rychtář Bláha se zorientoval nejrychleji. Nahlas se ctnostným výrazem pronesl, že on ctí chudobu, a proto podpoří někoho z ostatních rychtářů i zadarmo.

Zbylým čtyřem to sice docházelo pomaleji, ale záhy i oni přiznali, že jim duše křesťana nedovolí vzít peníze za něco tak bohulibého, jako je městské privilegium, a že jsou ochotni podpořit dobrou věc některého ze svých sousedů zcela zdarma.

Opět významné mlčení.

„Takže si to shrňme,“ navrhl Bláha. „My všichni bychom byli ochotni nezištně podpořit někoho jiného. Jenže koho? Dobře, tak ať tratím. Pokud někdo z vás to privilegium přijme, může mu naše obec zaplatit pět kop do začátku. Na první výdaje.“

„My dáme taky pět kop.“

„My taky.“

„Takže tu máme pro změnu nabídku pětadvaceti kop do pokladnice našeho nového města,“ počítal na prstech Bláha. „Kdo z vás ty peníze chce?“

„My ne. Ležíme stranou všech kupeckých cest,“ ozval se rychtář z Horního Vystrkova. „K nám by stejně nikdo nejezdil. My se na město nehodíme. Ležíme moc vysoko.“

„Ani my ne,“ přidal se rychtář Matěj z Dolního Vystrkova, jemuž se kvůli stáří a počínající senilitě přezdívalo Metuzalém. „My ležíme zase moc dole.“

„Tím spíš my,“ upozornil významně rychtář z Nuzníkova. „Jsme příliš chudí.“

„Blechařov se jako název pro město nehodí,“ přidal se pokrytecky rychtář Antonín, který byl v tuhle chvíli ochotný zaprodat cokoli. I svou blechami pošramocenou čest.

„My jsme nejmenší vesnice na panství,“ liboval si rychtář Bláha. „Copak by mohlo být město menší než zbylé vesnice?“

Opět chvíle významného mlčení.

„Blechařov je náhodou pro město moc pěkné jméno. Slyšel jsem horší,“ začal další kolo disputace rychtář Wolf z Nuzníkova.

„To mi tedy nějaké pověz,“ zlobil se rychtář Antonín.

„Prčice.“

„Prčice nekoušou. Blechy ano,“ bránil se útočně napadený rychtář. „A pak, když mohou být městem Chudenice, proč ne Nuzníkov?“

„Protože Chudenice nejsou chudé.“

„A vy snad ano?“ přidal se na stranu rychtáře z Blechařova hubený a vytáhlý rychtář z Horního Vystrkova. Nemohl nuzníkovskému Wolfovi zapomenout, že ho minulý týden obehrál v kartách. Tak jaké řeči o chudobě? Vzápětí po sobě skočili a možná by došlo i na pěsti, kdyby se v tu chvíli neotevřely dveře skriptoria.

„Vznešený převor bratr Pistorius vás očekává,“ oznámil písař Kosmas. V očích mu hrála spokojenost, protože na jeho slova došlo. O tom, že nakonec bude o zřízení města rozhodovat on, už téměř nepochyboval. Jenže to si pořád ještě myslel, že některá vesnice bude o tu mimořádnou čest stát.

Rychtáři opatrně vešli a zastavili se v hloučku nedaleko stolu, u něhož seděl převor Pistorius se džbánkem piva před sebou. V ruce držel královský majestát a významně ukazoval na pečeť na listině. Ve tváři měl slavnostní výraz, hodný tohoto okamžiku, a důstojně kázal: „Tato listina přinese do našeho zapadlého kraje štěstí, o jakém se nikomu z vás ani nesnilo. Ještě vaše děti a děti jejich dětí budou velebit tento den, kdy se nás dotkly paprsky slunce, aby ozářily vaše zachmuřené tváře. Bůh buď veleben, neboť se našemu Řádu a jeho poddaným, tedy vám... sakra nezívejte mi tu, když mám slavnostní kázání... dostalo mimořádné cti. Sám náš vznešený panovník seznal, že... co zase?“

„Co je to seznal?“

„Uznal, ty pitomče. Víš, co je to uznal?“

„Uznal jo. Tak proč neřeknete, že uznal, když je to to samé?“

Převor Pistorius se napil. Tahle várka piva byla o něco lepší než předvčerejší. Zařekl se, že se nenechá svými rychtáři vyprovokovat. Znovu nasadil slavnostní výraz a pokračoval v deklamování: „Sám náš vznešený panovník seznal a rovněž uznal, že i poddaní tohoto Kláštera jsou dětmi, o které se má jeho vznešený majestát starat s láskou největší, jako by to byly démanty v jeho pokladnici...“

„Mohl bych si sednout?“ ozval se dolnovystrkovský rychtář. Byl ze všech rychtářů nejstarší, a pokud se mu to hodilo, dával svůj věk okázale najevo. Šlo-li o nějaké výhody, které by mohla jeho vesnice získat, vždycky křičel, že slušností bývá nabídnout je nejstaršímu, pokud však šlo o povinnosti, upozorňoval skomírajícím hlasem, že od toho tu jsou přece ti mladší.

„Vezmi si židli... a ty démanty září k radosti boží...“

„Já bych si taky sednul. Ráno jsem oral a necítím nohy.“

„Sedněte si všichni, zatraceně! ...k radosti boží. Jsme všichni synové Ježíše Krista, který se nechal ukřižovat, aby nám ukázal cestu...“

„Nebyla by trocha piva taky pro nás? Je tu děsný vedro.“

„Ještě slovo a potrestám vás!“

„Jak?“ vyhrkl zvědavě písař Kosmas. „Podle pokynů ze Selbru...“

„A tebe taky,“ rozzlobil se převor Pistorius. „Jste démanty v pokladnici, které k radosti boží... co jsem to chtěl vlastně říci? To je jedno! Prostě Bůh a král a generální kapitula v Selbru a náš ctihodný opat a já a možná že i náš písař, my všichni vás milujeme jako své bratry v Kristu, i když jste banda lenochů, tupců, smilníků a zlodějů, která si to vůbec nezaslouží. A tím pádem jednu vesnici povýšíme na město, jasné?“

„A proč byste, ctihodný převore, nějaké vesnici propůjčoval takovou poctu, když jsme my všichni tak hanební hříšníci a milost boží, panovníkovu, generální kapituly, opatovu a vaši si vlastně ani v nejmenším nezasloužíme?“

„Být to na mně, zavřu vás,“ soptil převor. „Ale náš moudrý a milostivý král je bohužel daleko a netuší, jací všiváci žijí na panství našeho Kláštera. Tak proto! A protože král rozhodl, tak se i stane! Kosmo, zařiď to!“ Vstal a nasupeně opustil skriptorium.

„Tak heleďte, chlapi, kdo to bude?“ začal bodře písař Kosmas, jak to slýchával od vesničanů v hospodě. Stál za pulpitem proti pěti rychtářům a cítil se jako velitel, který zahajuje bitvu a právě nařizuje svým oddílům, kam zaútočit. Byl to povznášející pocit, rozhodovat o jiných.

„Má pravdu, chlapi, kdo to bude?“ přidal se na jeho stranu rychtář Bláha. Přemístil svou židli k pulpitu a posadil se vedle Kosmy. Pak se významně zadíval na zbylé čtyři rychtáře.

„Mají pravdu, chlapi, kdo to bude?“ přidal se dolnovystrkovský rychtář Matěj, zvedl židli a postavil ji vedle Bláhy. S dobromyslně senilním úsměvem se obrátil na tři zbylé a poznamenal, že tohle je stejně podle jeho názoru čest, jíž by měl být hodný někdo mladší, než je on.

„Mají pravdu, chlapi, kdo to bude?“ následoval ho k pulpitu i se židlí v ruce nuzníkovský Wolf. Posadil se a káral zbylé dva rychtáře: „Tady přece nejde jenom o vás. Jde taky o dobré jméno našeho Kláštera, Řádu našich řeholníků, Selbru a vůbec všech křesťanů. No tak, buďte rozumní!“

„Mají pravdu, chlape, že to budeš ty?“ následoval ho okamžitě rychtář z Horního Vystrkova. „Když už na nás Bůh seslal tuhle těžkou zkoušku, postav se jí hrdě se vztyčenou hlavou,“ vykládal a spolu s ostatními se významně zadíval na posledního rychtáře, který seděl proti nim jako na pranýři.

„Mají pravdu, chlapi, kdo to bude?“ ležérně souhlasil rychtář z Blechařova, vstal a uchopil svou židli za opěradlo.

„Ty ne!“ zaječeli rychtáři. „Ty tam zůstaň!“

„A proč zrovna já?“ rozpálil se Antonín. V duchu měl připravený plán, který byl podle jeho názoru skvělý. „Tohle má být ta vaše křesťanská rovnost a spravedlnost? Jenom proto, že se o mé vesnici říkají ošklivé věci, prý Blechařov! Kvůli vašim hloupým předsudkům byste mne chtěli uvrtat do neštěstí? Podle instrukcí ze Selbru žádám Klášter o ochranu. Nikdo nesmí hanobit jiné jen proto, že jsou trochu jiní než ostatní, pokud jsou dobrými křesťany.“

„A kdo tě hanobí, ty blábolo?“ utrhl se na něj nuzníkovský Wolf.

„Já s ním souhlasím,“ prohlásil rychtář Bláha. „Jménem Vidlákovy Lhoty žádám i já o ochranu. Naše vesnice je nejmenší na panství. Podle instrukcí ze Selbru mají ti nejslabší stejná práva jako mocní tohoto světa. A mezi mocné musíme logicky zahrnout i větší vesnice na panství tohoto Kláštera. Doufám, že mne před nimi ochráníte, pane písaři.“ Zvedl židli a vrátil se k oknu vedle blechařovského rychtáře.

„Klášter má ovšem povinnost chránit i přestárlé poddané,“ upozornil dolnovystrkovský rychtář, vstal a rovněž odnesl svou židli zpátky k oknu.

„Já žádám o ochranu jménem nuzných,“ vykřikl nuzníkovský Wolf a opustil pulpit.

„Já žádám o ochranu taky,“ přidal se okamžitě rychtář z Horního Vystrkova.

„Ty ne!“ začali sborem křičet ostatní čtyři rychtáři. „Nejsi ani nejstarší, ani nejmenší, ani nejchudší, ani tě nikdo neznevažuje.“

„Jsem z největší vesnice,“ opáčil důstojně rychtář a přes jejich protesty se posadil vedle nich. „Podle instrukcí Selbru má Klášter povinnost zajistit, aby se i velkým dostalo stejných práv, jaká mají ti malí.“

Chvíli bylo významné ticho. Pak se všech pět rychtářů obrátilo na písaře Kosmu a bodře se optalo: „Tak kdo to vlastně bude, když to podle nařízení Selbru nemůže být nikdo z nás pěti?“

„Děláte si legraci? To je rebelie!“ vykřikl písař zrudlý zlostí. Měl dojem, že mu zrudly i uhry na tváři. „Všechny vás potrestám. Tady na místě. Uvidíte, jak s vámi zatočím! Budete ještě prosit, abych vaši vesnici povýšil na město!“

„Na to nemáte právo,“ začal mu vemlouvavě vysvětlovat rychtář Bláha. Z kapsy vytáhl Příručku pro rychtáře, prstem významně poklepal na její desky, aby Kosmovi připomněl, že to byl on, kdo mu ji dal a ještě pištivě nařizoval, aby si ji pečlivě přečetl a pak se jí řídil. „Tady stojí, že na panství Řádu nemá nikdo právo trestat poddané, pokud se chovají v duchu křesťanství, jen proto, že jsou bezvýznamní, chudí, zaostalí, nevzdělaní či v něčem jiní. A že je nelze trestat ani proto, že hájí své zájmy, jestliže nejsou v rozporu s boží pravdou a zájmy jejich vrchnosti.“

„Ale tohle je proti zájmům vrchnosti,“ triumfoval písař Kosmas.

„No, jak se to vezme,“ rozšafně vykládal rychtář Bláha. „Vy tvrdíte, že ano, my tvrdíme, že ne. Navíc nejde o náš osobní názor, ale názor všech obcí. V tom případě je ta záležitost složitější, jak jistě uznáte. V příručce navíc výslovně stojí, že rychtáři mají povinnost hájit oprávněné zájmy svých obcí. A není tam ani slovo o tom, že by se nemohli v tomto specifickém a celkem výjimečném, ale logicky zcela jasném případu postavit i proti své vrchnosti, pokud samozřejmě ctí boží pravdu. A to my ctíme!“

„Jsme však ochotní o té věci ještě diskutovat,“ přidal se dolnovystrkovský rychtář Matěj řečený Metuzalém. „Jsem tu nejstarší, a tak si pamatuji časy, kdy vy jste ještě nebyl ani na světě, pane písaři.“

Kosmas měl hrdlo stažené neovladatelným vztekem, do očí se mu draly slzy a chvěl se, jako by měl zimnici. Vůbec nevěděl, co má dělat. Věděl jen, že nenávidí přestárlé.

„Kdysi, když jsem byl ještě chlapec, také jsme se nemohli se skriptoriem na jisté významné maličkosti dohodnout,“ pokračoval zasněně dolnovystrkovský rychtář a dlaní si uhlazoval své šediny. „Proto jsme se obrátili do Selbru, když jsme se ovšem předtím dohodli, že se rozhodnutí generální kapituly podřídí obě strany bez protestů.“

„A kdo tehdy vyhrál?“ zajímal se nuzníkovský Wolf.

„Stále to v Selbru řeší,“ vykládal stařičký rychtář. „Takže nevím. Rozhodnutí dosud nepadlo.“

Otřesený písař je přestal poslouchat a všechny poslal domů.

VI.

Běla Nudličková byla majitelkou hospody ve Vidlákově Lhotě. Byla sestrou rychtáře Bláhy a i ona byla vdova. Svého manžela pochovala pár měsíců po svatbě. Všímavé sousedky tvrdily, že ho umořila svým milostným apetytem. Byla to ale zlomyslná pomluva, protože starý Nudlička byl muž prolezlý všemi nemocemi, známými v křesťanském světě. Bělu si vzal jen proto, že se v posteli vždycky tak rozpálila, že ho pak příjemně hřála až do rána. Vzal si ji navíc v zimě, kdy tohle dokázal ocenit dvojnásob. Protože záhy pochopil, že na to, aby svou mladou a vášnivou manželku rozpaloval každý den, nemá dostatek sil, nechával ji dělat, co chce. Hlavně že pak v noci hřála jeho vyhublé a kostnaté tělo. Spokojeně si po jejím boku umíral asi půl roku, jenže pak ho během jedné horké letní noci tak přehřála, že doopravdy skonal.

Běla Nudličková byla chytrá žena. Teď, když měla svou hospodu, by byla blázen, aby si na krk pověsila nějakého chlapa. Navíc pochopila, že jako nezadaná vdova bude lákat mužské do svého šenku na pivo mnohem snáze než jako počestná vdaná matrona. A tak dokázala ze zchátralé putyky udělat nejlepší hospodu na panství Kláštera.

A ještě jednu věc se naučila. Spát každou noc rozpálená nebylo zrovna pohodlné. Ráno měla kruhy pod očima a škodilo to jejímu obchodu. A tak se rozpalovala jen občas a s rozmyslem. Nejraději s muži, kteří nepocházeli z jejich panství. Bylo to bezpečnější a nezavdávala tím alespoň důvod ke zbytečným hádkám mezi svými hosty o to, kdo ji smí rozpálit a kdo ne. Hosté, kteří se hádají, totiž vypijí mnohem méně piva. Obchodu naopak prospívala atmosféra družné sousedské soudržnosti a tu pěstovala ve své hospodě, seč jí síly stačily. Spravedlivě dovolovala všem bez rozdílu věku a majetku, aby ji okukovali, a za každé pivo měli nárok jednou ji poplácat. Přes počáteční protesty některých divočejších mladíků, kteří se dožadovali požitků hmatatelnějších, nakonec všichni chlapi uznali, že to je rozumná odměna. A při tom zůstalo.

Tím, jak Běla Nudličková žila, dělala panství Kláštera ještě jednu dobrou službu. Všímavé sousedky pomlouvaly především ji, a tak drobné prohřešky ostatních žen zhusta unikaly slídivému zraku těch několika matron, které už prohřešky nepáchaly, dílem proto, že byly zbožné a žlučovité, dílem proto, že neměly s kým. Hospoda ve Vidlákově Lhotě byla oázou klidu a míru, který se odtud šířil po celém klášterním panství. Proto se sem sbíhaly nitky života všech poddaných. Šenk Běly Nudličkové navštěvovali chlapi i z ostatních vesnic.

Hostinec se původně jmenoval U Krále Matyáše, neboť se zde podle legendy zastavil dobrý král při svém útěku z Moravy domů do Uher. Co na tom, že panství Kláštera leželo v Čechách a ani kůň jejich opata by nevážil cestu takovou oklikou, natož kůň krále Matyáše. Hostince se stejným názvem se ovšem nacházely skoro v každém městě v širokém okolí, a tak by místní považovali za újmu, kdyby ho neměli také. Časem ale název zevšedněl a Bělinu hostinci se začalo důvěrně říkat U Nudle. Hosté s lyričtější duší mu říkali mazlivě U Nudličky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klášterní madrigal.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.