TRIFID

Miroslav Žamboch

Predátoři

Copyright © Miroslav Žamboch, 2007

Cover © Marek Hlavatý, 2007

Illustrations © Lubomír Kupčík, 2007

© TRITON, 2007

ISBN 978-80-7553-403-3 (ePub)

ISBN 978-80-7553-404-0 (mobi)

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Věnováno:

Josefu Augustovi

Zdeňku Burianovi

Karlu Zemanovi

Překladač úspěšně doběhl do konce a ukázal čas nutný pro jedno kolo iterací. Oproti předchozí verzi běžel osmkrát rychleji. To bylo víc než slušné, otázkou bylo, jak bude fungovat má změna Thomsonova vyhledávacího algoritmu.

Ze zvyku jsem vytáhl z kapsy košile brýle, mechanicky je leštil a chvíli jen tak zíral na displej. Doufal jsem, že mé vylepšení bude fungovat, věřil jsem v to, přál jsem si to. Vyzkouším to dnes, nebo až zítra?

Telefon zazvonil, podle melodie jsem okamžitě věděl, kdo volá. Edita.

„Ahoj,“ pozdravil jsem.

Mrkl jsem se na hodinky a bylo mi jasné, že testy provedu až zítra. Za hodinu mě čekalo rande.

„Ahoj, Marku.“

Stačil tón prvních dvou slov a věděl jsem, že testovat začnu hned. Měla to být naše druhá schůzka, ale… naslouchal jsem jejímu švitoření… ale asi jsem nezaujal, nebo objevila někoho lepšího, což pro ni asi nebyl problém, vzhledem k tomu, jak vypadala. Na mě až příliš velká kočka.

„Je mi líto, domluvíme se někdy příště,“ ukončila. „Ozvu se ti.“

„Jasně, měj se,“ řekl jsem stroze a zavěsil.

Žádné příště nebude, tohle jsem už dobře znal. Vyzkouším svůj nový algoritmus hned, ale předtím ještě dodělám pár restů. Dlužil jsem doktoru Fanbrickovi sjetinu z posledního skoku a doktoru Olmenovi profiltrování záznamů spektroskopu z jeho družice. Jako postdoktorand jsem v týmu dělal takovou holku pro všechno a nikdo se se mnou příliš nepáral – na druhou stranu, účastnit se jakýmkoliv způsobem projektu KS, tedy Kauzální skok, mi za to stálo. Doufal jsem, že po obhájení doktorátu pak snáz získám místo v nějakém korporačním týmu. Na skutečnou vědeckou práci jsem v poslední době nějak rezignoval, stejně jako i na spoustu dalších věcí.

Další zazvonění telefonu, dva hovory pro mě obvykle představovaly týdenní penzum komunikace s okolním světem. Že bych se začal dostávat do kurzu?

„Marek,“ ohlásil jsem se.

„Mám pro tebe kšeft,“ vybafl na mě Tony Hernand.

Napůl kamarád a napůl známý ze servisu.

„Hm?“ nechal jsem na konci zaznít otazník.

„Panu Framolimu spadla síť. A potřebuje nutně vyúčtovat pár věcí.“

„Má to zálohovaný?“

„No, spíš ne.“

Peníze se hodí každému a zvlášť někomu, kdo dostává postdoktorandské stipendium jako já. Třeba právě kvůli tomu se mnou Edita nešla na druhé rande, správně odhadla, že si nemůžu dovolit o moc víc než posezení u McDonalda nebo kino. I když, těch příčin bylo asi víc.

„Je pátek večer,“ nadhodil jsem. „Už něco mám.“

Slyšel jsem, jak Tony zakryl rukou sluchátko. Zřejmě situaci konzultoval ze svým šéfem.

„Tři stovky. Když se ti to podaří rozchodit do rána, šest.“

„Fajn, za půl hoďky jsem tam.“

Zkontroloval jsem, že mám identifikační kartu, a vyšel ze svého kutlochu ven. Bezpečáci, i když mě dobře znají, vždy dodržují předpisy, a to stojí nějaký čas. Pravidla jsou prostě pravidla. Tak tak to stihnu.

V duchu už jsem přemýšlel, co si za šest stovek, které mi při troše štěstí spadnou do klína, pořídím. Možná to s dalšími úsporami bude stačit na renovaci turbodmychadla, kterou můj Lotus Esprit nutně potřebuje. Nebo lepší oblečení, pokud stojím o víc než jedno rande. Ale ta renovace přece jen vypadala lákavěji.

Tony Hernand i jeho šéf, pan Giuseppe Framoli – majitel servisu – už na mě čekali a bez otálení mě zavedli do kanceláře, kde trůnil teď mrtvý server. Framoliho jsem znal od vidění. Menší tlouštík, který každé ráno chodil do své kanceláře v černých kalhotách a čisté bílé košili s motýlkem a každý večer ze svého podniku odcházel s oblečením potřísněným olejem a jinou špínou, které se člověk ochomýtající se kolem aut nevyhne.

„Budete něco potřebovat?“ zeptal se mě.

„Kdyžtak si řeknu,“ odbyl jsem ho a rovnou usedl za stůl.

Tony vypadal nejistě, do kanceláře šéfa asi moc často nechodil.

Já tu zatím byl jen jednou, když jsem chtěl, aby mi vyrobili na objednávku součástku, kterou jsem potřeboval do svého plechového krasavce.

Kupodivu jsem tehdy uspěl a nebylo to ani tak drahé.

Vrhl jsem se do kříšení mrtvého serveru. Hodinu mi trvalo, než jsem přišel na to, v čem je problém, pak jsem k Framolimu štěstí zjistil, že systém včera provedl automatickou zálohu dat i adresových tabulek. Za další hodinu a půl se mi všechno podařilo oživit a vrátit do provozuschopného stavu.

„Pane Framoli! Pane Framoli,“ vřítila se do kanceláře účetní. „Už to jede!“

Když spatřila, kdo sedí za stolem, znejistěla.

„Jo, už to jede,“ zvedl jsem se ze židle a protáhl si záda.

Měl jsem dobrý pocit, jak jsem všechno zvládl. Teď měla přijít na řadu jedna z oblastí života, s níž jsem si nevěděl moc rady. Peníze mi slíbil Tony Hernand, ne Framoli, co když mě jeho šéf odbyde? Už se mi něco podobného stalo a nejhorší nebylo přijít o hotovost, ale pocit totální nablblé méněcennosti.

Malý tlouštík přišel z hlavní montážní haly, rukávy černé, až se zdálo, že je máchal v kolomazi. Se zafuněním si sedl, ponořil se do hlubin servisního programu a chvíli upřeně pozoroval nabídku menu.

„Vytiskněte účty pro tyhle tři lidi a pošlete jim faktury,“ ukázal prstem na monitor.

Ustoupil jsem, aby jeho účetní mohla projít.

Framoli pak bez dalšího čekání sáhl do kalhot, vytáhl svazeček bankovek a bez počítání jich z něj sedm oddělil.

„Domluvili jsme se na šesti stech,“ protestoval jsem překvapeně.

„Rychlá dobrá práce si zaslouží odměnit,“ pokrčil rameny.

„Slyšel jsem, jak jsi přijížděl. Ten tvůj krasavec bude brzy potřebovat vyměnit turbo a taky asi přední tlumiče. Znám někoho, kdo má na skladě originální AiResearch Garrett dmychadlo. Co ty na to,“ usmál se.

Originální součástka do vozu, který se začal vyrábět před více než třiceti lety, se nesežene každý den. Framoli správně předpokládal, že větší část peněz se mu zase vrátí. Zatím jsem se nechtěl ptát, na kolik by to přišlo – pocit, že jsem vydělal slušné peníze, mi byl vzácný a chtěl jsem si ho užít.

„Na ty tlumiče se mrknu a stavím se zítra. I kvůli tomu dmychadlu, díky za informaci. Nashle,“ rozloučil jsem se a vypadl.

Tony na mě čekal u zavírajících se vrat už v civilu. O pět let mladší než já, bez velkých nesplněných ambic, tím pádem o pět let veselejší.

„Jedu podél pobřeží do Jersey, co si tak dát závody?“ nabídl mi.

Nasadil jsem si brýle a mrkl na oblohu.

Do západu slunce ještě nějaká chvíle chyběla a obloha byla bez mráčku. S mýma očima nerad jezdím za šera a už vůbec ne rychle.

„Proč si vlastně nepořídíš kontaktní čočky? Vypadáš jako ten z tý starý kapely, co ji pořád hrajou. Lennon,“ vzpomněl si. „Nebo si nenecháš udělat operaci?“

„Nevím,“ odpověděl jsem popravdě.

Operace byla drahá a čočky – zase tolik mě ty brýle neobtěžovaly. U počítače, kde jsem trávil většinu času, mi krátkozrakost nevadila.

„Cíl v Lansdallu,“ označil jsem ostroh na pobřeží, kde byla dobrá vyhlídka a slušná restaurace. Pak jsem se mohl po úzké, ale kvalitní asfaltce vrátit domů, na jižní okraj Vinsenu, kde jsem v těsném sousedství kukuřičných polí bydlel.

Přikývl na znamení souhlasu s výběrem trasy a zašklebil se. Dveře našich aut zaklaply současně. Hernand se pyšnil Chevroletem Camaro s mnohem silnějším šestilitrovým osmiválcem. Můj Lotus Esprit Turbo poháněl menší přeplňovaný dvoulitr, ale jízdní vlastnosti, hlavně dokonalá čitelnost a ovladatelnost, z něj dělaly mnohem lepší vůz. Tedy podle mě, Tony měl opačný názor a pobřežní autostráda dávala prostor i prosté síle.

Zadní kola svalnatého Chevroletu zahrabala ve štěrku parkoviště, než jsem se odpíchl za ním, zahlédl jsem Framoliho, jak stojí u okna a s melancholickým úsměvem nás sleduje.

O třičtvrtě hodiny později jsem udýchaný, s tepem někde nad dvoustovkou zastavoval před restaurací Pobřežní vyhlídka. Ve skutečnosti to byl spíš bar, kde se navíc vařilo. A dobře.

Hernand také zastavil, ale nevystupoval.

„Kdyby nejel v protisměru ten náklaďák, tak jsem tě měl,“ chlubil se s úsměvem.

„Možná jo, ale…“ pokrčil jsem rameny. „Kdyby bylo kdyby – někdy příště.“

„Jo!“ zazubil se a vztyčil palec na pozdrav.

Při nájezdu zpět na silnici si neodpustil, aby nezagumoval.

Otočil jsem se k restauraci. Ovládla mě euforie, jako pokaždé, když jsem při jízdě trochu víc tlačil na pilu. Miloval jsem ten pocit, na druhou stranu jsem si dával pozor, aby riskování nepřesáhlo jistou hranici. Závodit s Hernandem mělo ještě jednu výhodu, kromě toho, že se ničím nenechal naštvat – jeho bratranec dělal u místní dopravní policie. Když Hernand vybral autostrádu, bylo jasné, že tam nikdo nehlídkuje.

Zamířil jsem ke vchodu. Dnes jsem si zasloužil něco lepšího než obvyklé špagety nebo čínu přes ulici.

Ze zvyku jsem zkontroloval parkoviště. Několik silných, nablýskaných vozů – uvnitř se dnes sešla smetánka. Přesto jsem cítil, že můj Lotus je něco víc než drahý auťák. Třicet let staré, konzervativní, ale přesto čistě sportovní tvary z něj dělaly dravého sportsmena mezi nudnou zlatou mládeží. Těšilo mě to.

V sále mě uvítal halas, cinkání skleniček a herních automatů. Posadil jsem se k volnému stolu pro dva v koutu, kupodivu z něj byl slušný výhled na oceán. Společnost, která zabrala většinu sálu, vyhlídka nezajímala.

Servírka mi donesla jídelní lístek. Bylo příjemné vybírat podle chuti a nenechat se omezovat cenou. Pro jednou.

„Ale, koho to mé bystré oko nevidí!“ vytrhl mě ze soustředění hlas.

Znal jsem ho, ale nedokázal jsem ho hned zařadit.

Na ježka ostříhaného muže mého věku v maskáčových kalhotách a pískové safari košili také ne.

„Večeře osamělého vědce na pobřeží oceánu?“ zasmál se. „Přisedni k nám!“

„Jan Petr Flaks,“ poznal jsem ho. „Ses dal k vojákům?“

Jan Petr, jak jsme mu všichni kdysi říkali, byl můj spolužák ze střední a poté z prvních čtyř semestrů univerzity. Pak pověsil techniku na hřebík a šel podle přání svého otce na práva.

„Vracíme se z lovu, úspěšného lovu,“ zajásal.

Buď opravdu něco velkého střelil, nebo za jeho vzrušení mohla nějaká ta sklenička, případně obojí. Poslušně jsem se zvedl, Janu Petrovi se, pokud se nacházel ve své téměř manické náladě, dalo odporovat jen špatně. A většinou marně.

„Nabídni si,“ máchl rozšafně rukou nad dobrotami rozprostřenými na stole.

„Marek Twilli, můj spolužák a kumpán v několika dobrodružstvích,“ představil mě společnosti.

Dva další muži obdobně sportovního vzhledu, nevěděl jsem proč, ale měl jsem pocit, že patří k sobě, uvolněně vyhlížející černovláska, která si vystačila s džínami zastrčenými do polovysokých pohor a košilí se zdůrazněnými manžetami. Věnovala mi zvědavý pohled a jeden letmý úsměv.

„Pat a Mat,“ ukázal Jan Petr na dvojici, „má sestřenka Alice Goodwigová, a tady přichází z místnůstky pro pány a jen pány král lovu, Henry Wirgan.“

Otočil jsem se a spatřil vyššího chlápka trochu připomínajícího superhrdiny z filmových plakátů. Silný krk, elastické triko obtahující vypracované prsní svaly, když se pohnul, obtisklo se přes látku ploché břicho vyprofilované do valchy. S maskou přes oči by mohl rovnou pózovat na Batmana. Jenomže ani v obličeji se neměl za co stydět, představoval zosobnění úspěchu. Potlačil jsem až překvapivě silný nával závisti. Něco podobného jsem naposledy zažil někdy v pubertě.

„Před barákem stojí pěkná kára, starej Esprit Turbo. Po třiceti letech a taková nádhera,“ zakroutil Wirgan hlavou.

Jan Petr se potutelně zašklebil, tušil jsem, že rozjíždí zase jednu ze svých oblíbených her podle pravidla padni komu padni. Blbé bylo, že tím bitým jsem za studií býval až příliš často já.

„Ten skvost patří tady Markovi. Na vědátora to není špatný, co?“

Henry Wirgan konečně zaostřil pohled na mě, téměř bylo vidět, jakou mu dá práci, aby mě vůbec zařadil do světa, který je schopen vnímat.

„Koupím ho,“ pronesl pouze.

Okamžitě mi došlo, co je všem lidem, jimž mě Jan Petr představil, společné. Peníze. Už jen Wirganovy hi-tech boty do hor stály víc, než byl můj měsíční příjem, a něco podobného se dalo říct téměř o každém kusu jeho oděvu. Teď, když jsem věděl, na co se dívat, jsem nacházel nenápadně nápadné obchodní značky firem, jejichž reklamy jsem sledoval, pokud jsem si jednou za čas u holiče prolistoval módní katalog. Byli bohatí, hodně bohatí. O Janu Petrovi jsem to dávno věděl, mělo mi dojít, že se bude stýkat se sobě rovnými.

„Není na prodej,“ odpověděl jsem klidně.

„Zaplatím padesát táců. Stačí jen sjet do města,“ odbyl mě Wirgan.

„Když ho začali prodávat, byl za třicet čtyři tisíc liber,“ zasmál se Jan Petr. „A libra byla tehdy tuším dvakrát silnější, než je dnešní euro. Padesát táců, pche!“ doprovodil svůj projev pokrčením ramen.

Překvapilo mě, že si to pamatuje. Když jsem auto ještě jako student dostal, mockrát jsem s ním probíral, zda se ho zbavit či nikoliv.

„Není na prodej,“ zopakoval jsem.

Černovláska, Alice Goodwigová, dokázal jsem si vybavit její jméno hned napoprvé, což se mi u lidí většinou nestává, se přestala bavit se starším chlápkem u vedlejšího stolu, který zřejmě k celé sešlosti také patřil, a začala sledovat, co se děje.

Wirgan to samozřejmě zaregistroval. Oba jsme se načepýřili jako dva kohouti, jenomže v mém případě to bylo spíš směšné. On zato povyrostl o pět čísel a hrudník měl najednou dvakrát klenutější. Patřila k němu.

„Sto padesát tisíc na ruku,“ zvýšil nabídku.

„Rodinný dar od mého děda,“ řekl jsem, abych to celé ukončil.

Auto, které si děda na konci života pro radost pořídil, neodkázal otci, protože ten podle něj neměl vztah k technice. Já prý ano. Asi měl pravdu.

Wirgan znechuceně přikývl. Arogantní možná byl, ale hloupý nikoliv.

Mohl jsem ho sice ještě chvíli provokovat, ale tím bych si nepomohl a maximálně bych dostal pár přes hubu. Vypadal na chlápka, kterému by to nedělalo nejmenší problém, a to včetně zaplacení advokáta, který by ho hájil.

Jan Petr na mě spiklenecky mrkl a podal mi sklenku s džusem. Přikývnutím jsem mu poděkoval a začal si na talířek nabírat z prostřených mís, při tom jsem poslouchal, o čem se baví.

Opravdu se vraceli z lovu, kupodivu z lovu medvědů. Někdo z nich získal povolenku na odstřel pěti velkých samců, mezi nimi byl jeden konkrétní kus, který minulou zimu zabil pár lidí a nedávno vážně zranil turistu. Celá společnost, kromě pětice, které jsem byl představen, k ní patřilo i osazenstvo vedlejších tří stolů, byla tvořena většinou lidmi o generaci staršími než já.

Jídlo bylo dobré, spíš vynikající. Užíval jsem si ho a přemýšlel, co Jan Petr svou miniaturní etudou, do níž mě namočil, sledoval. Podezříval jsem ho, že už na škole sám sebe pasoval do role amatérského Shakespeara, který své divadelní výstupy sehrává s reálnými lidmi.

Z dalšího hovoru jsem pochopil, že grizzlího zabijáka sejmul právě Wirgan, a to za velmi nebezpečných okolností, kdy se medvěd dostal lovcům do zad a vydal se po jejich vlastní stopě. Považoval bych to za mysliveckou latinu, kdyby se dva starší muži vášnivě nepřeli, jak se takový trik medvěd mohl naučit. Najedený jsem byl, odpočinutý také, zažil jsem i vzrušení, o které jsem nestál, a přežil ho bez úhony. Nejvyšší čas zmizet. Klidně, potichu, bez rozloučení.

„A co vlastně dělá takový vědec, který se po cestách prohání ve starém Lotusu?“ využil pauzy v diskuzi Wirgan a obrátil pozornost opět ke mně.

Svůj okamžik jsem propásl, došlo mi. Zřejmě patřil k lidem, kteří si pamatují i jen stín neúspěchu, nebo spíš zazlívají druhým i sebemenší pochybnost o jejich výjimečnosti.

„Pracuju jako postdoktorand v týmu profesora Valentrepa v projektu Kauzuální skok. Hledáme volné vektory, po nichž posíláme do časoprostorového kontinua sondy, a pak vyhodnocujeme, co naměřily.“

„Do časoprostorového kontinua?“ zeptala se Alice.

Kupodivu mě poslouchala.

„Do vesmíru, ale v různých časech. Podle toho, kam jsme díky konfiguraci našeho 4D prostoru schopni se skrze ostatní dimenze provrtat,“ vysvětlil jsem.

Pokud začnu nějakou ženu při první replice, kterou mi věnuje, v duchu oslovovat křestním jménem, řítím se do dalšího průšvihu. To mi bylo jasné. Zvláště když se mi líbí, celkově je víc než atraktivní, k mé smůle zjevně i hodně bohatá, a ještě má za přítele Batmana v civilu.

„A co z těch měření zjistíte?“ zeptal se Wirgan ještě nevraživěji.

„Většinou nic. Vzhledem k tomu, jak je vesmír obrovský, míří volné vektory v absolutní většině případů do naprosto opuštěných míst, ze kterých nedokážeme rozeznat, jaké hvězdy či souhvězdí se vlastně v blízkosti nacházejí,“ připustil jsem.

„Aha,“ zhodnotil posměšně. „A ty děláš konkrétně co?“

„Já sedím u počítače a hledám ty volné vektory,“ řekl jsem.

„To asi nebude moc vzrušující. A proto se po večerech proháníš po cestách s tou svou plechovkou?“

Nevěděl jsem, co mě vytočilo víc. Zda slovo plechovka – uznávám, že mám své auto víc rád, než je obvyklé – znám na něm každý šroub a většinu z nich jsem i držel v ruce. Nebo fakt, že se Alice při jeho slovech lehce pousmála.

„No, to, čím se živíš ty, asi také nebude moc zábavné, když ve svém volnu decimuješ zbytky dravé fauny,“ opáčil jsem ledově.

Alice se teď usmívala zcela nepokrytě a Markovi zářily oči. Etuda se změnila ve hru. Zda končí první, nebo začíná druhé dějství, jsem netušil. Ani to, zda se jedná o tragédii či komedii. On se možná bavil, já ale ne. Wirgan ze mě byl schopný udělat dva invalidní postdoktorandy, v tuhle chvíli vypadal, že k tomu nemá daleko.

„Henry se ničím neživí, je profesionální milovník života, ale máš pravdu, že se více méně nudí, stejně jako my všichni,“ přilil Jan Petr olej do ohně.

Ne olej, ale benzín nebo napalm. Nikdy nevěděl, kdy přestat.

Wirganovy rysy v obličeji ztvrdly, změnil se v bronzovou bystu. Takové člověk někdy najde v muzejních expozicích slavných válečníků a vojevůdců.

„Lov, tak jak ho praktikuju já,“ odpověděl ledově, „vyžaduje železnou kázeň, předvídavost, jistou ruku a schopnost nést riziko.“

Když jsem ho slyšel drtit souhlásky předními zuby, měl jsem pocit, že stojím na vyschlé skořepině zakrývající bahenní gejzír, který se právě chystá k erupci. Nebo že bosou nohou šimrám kobru po roztažené kápi.

Vycouvej, chlape, vycouvej, sugeroval jsem si. Sáhl jsem po brýlích, abych si je nasadil a vyšel ven, vtom můj pohled padl na Alici.

Pozorovala mě úkosem, rty stažené napětím. Čekala, jak zareaguju.

Vycouvej, sugeroval jsem si.

„Jo, to jsou přesně ty vlastnosti, které vyžaduje rychlá jízda,“ odpověděl jsem s přezíravostí, o níž jsem nevěděl, že jsem jí schopen.

Wirgan mě probodával svýma dokonale modrýma očima. Kdyby to byly hroty dýk, zbylo by ze mě jen jemné síto.

„Rád bych VÁM ukázal, čím se lov liší od jízdy autem,“ ucedil skrze zuby.

„Rád bych VÁM ukázal, co je jízda skutečným autem, a ne těmi přibližovadly, co stojí venku,“ kontroval jsem.

Pozorovali jsme se jako dva kohouti, jeden podvyživený a přisleplý, druhý borec těžké váhy.

„A co si tak zasoutěžit v něčem jiném, abychom nemuseli opustit tento příjemný podnik?“ zahlaholil Jan Petr.

„Oba jste mluvili o jisté ruce. Můžete si zahrát šipky!“ ukázal na terč.

Přitom na mě znovu po straně mrkl. Proklínal jsem okamžik, kdy jsem ho poprvé potkal.

„O co?“ zeptal se stroze Wirgan a sáhl do záňadří pro peněženku.

Naše diskuze oscilující mezi otevřeným napadením a zuřivou hádkou už stačila připoutat pozornost ostatních, cítil jsem se víc a víc trapně.

„Obávám se, že nebudu s to vyrovnat Henryho sázku, takže si nezasoutěžíme,“ podařilo se mi ze sebe vydolovat.

„Mám jiný nápad, pánové. Nechť každý vsadí hotovost, kterou má u sebe, přičemž její výše nemusí být nikomu známa. Samozřejmě kromě výherce.“

Všichni pobaveně zahlaholili, Wirgan podal Janu Petrovi peněženku a já ho chtě nechtě napodobil. Alice nás střídavě pozorovala, netušil jsem, co se jí honí hlavou. Sbohem, má se štěstím vydělaná sedmistovko, rozloučil jsem se v duchu s nemalým obnosem.

Pak už mi někdo do ruky vtiskl trojici šipek a já se soustředil jen na ně a na terč. Hra začala.

O hodinu později jsem za mohutných ovací přihlížejících poslední šipkou v kole dosáhl cílové hranice a tím o tři body Wirgana porazil. Napůl v mátohách jsem se se společností už notně rozkuráženou drinky, které vypila v průběhu soutěže, rozloučil. Alice si se mnou srdečně potřásla rukou.

„Byl to skvělý souboj, Henryho už dlouho nikdo v ničem neporazil,“ řekla mi na rozloučenou.

Venku na schodech jsem si uvědomil, že jsem z celého toho dobrodružství vyvázl se zdravou kůží a možná o pár eur bohatší. Byla sice už tma, ale pokud pojedu pomalu, i s mou šeroslepostí žádný problém. Zamířil jsem k vozu.

„Jak se cítí náš přeborník v házení šipkami?“ zastavil mě ledový hlas.

Wirgan na mě čekal venku. Asi to nebude se zdravou kůží, uvědomil jsem si a krve by se ve mně nedořezal.

„Dobře, rád vyhrávám,“ odpověděl jsem na oko lhostejně a vzápětí se v duchu proklel.

To nebyla diplomatická odpověď.

Vůbec jsem nepostřehnul, jak se přiblížil. Narazila do mě rozjetá lokomotiva a pak jsem obličejem upadl na něco hodně tvrdého, co mohlo být jeho kolenem.

„Ubožáci jako ty nemají nárok vyhrávat,“ upozornil mě.

Slyšel jsem, jak přešlápl a připravil se na kopanec, ale vycítil jsem, že se zarazil. Riskoval jsem pohled směrem k budově restaurace a pochopil proč.

Na schodech stála Alice a dívala se na nás.

„Příště si na mě dej pozor,“ zasyčel tiše a odešel směrem k ní.

Vnímal jsem její pohled a cítil se ještě mizerněji, než pošramocené břicho a rozbitý nos zasloužily.

„Neměl jsem to dělat,“ slyšel jsem Wirgana říkat, „ale měl na tebe hodně oplzlé narážky. Neudržel jsem se, promiň. Pojďme dovnitř. Je v pořádku, už se zvedá.“

Nesnesl bych, kdyby se mi snažila pomoct.

Přesně podle jeho slov jsem se zvedl a odbelhal se k autu.

Domů jsem přijel až za tmy a po paměti jsem přibrzdil před nízkým prahem parkoviště. Musel jsem ho dorovnávat štěrkem, abych přes něj s relativně hodně nízkou světlostí Lotusu mohl přejet. Po delší době nebo dešti, když si štěrk sedl, jsem stejně sem tam zavadil o podvozek. Dnes se tak nestalo, aspoň to.

Vytáhl jsem klíče ze zapalování a chvíli seděl potmě a potichu a přemýšlel, proč se cítím tak mizerně. Vydělal jsem peníze, dokonce ještě nějaké vyhrál a ukázal nafoukanému bohatému spratkovi, že není pánem světa. Pak jsem sice dostal dvě rány, ale pád z kola je podstatně horší. Otevřel jsem dveře a vpustil dovnitř zpěv cikád, vůni vlahé noci kořeněnou lehkým odérem benzínu. Budu se muset podívat na palivové potrubí. I když, spalování víc než čtvrt století starého sporťáku má vždy daleko k dokonalosti dnešních motorů. Ve sprše jsem si uvědomil, že má mizerná nálada pramení z toho, že mé ponížení viděla Alice. A ještě mě teď považovala za vulgárního chlápka léčícího si své komplexy oplzlými řečmi. Sakra, ta holka se mi líbila.

„Blbče,“ řekl jsem sám sobě nahlas a rázně otočil kohoutem a změnil vlažnou ve studenou.

Možná se mi líbila, ale nepatřila do mého světa.

Osušil jsem se, potmě a nahý došel do obýváku, který mi současně slouží i jako pracovna a studovna. Do křesla jsem to vzal oklikou okolo lednice a pak se pohodlně v županu rozvalil do proutěného křesílka. V mém miniaturním bungalovu na okraji města je místo ještě pro malou ložnici a přístavek kuchyně. Vybral jsem si to tu kvůli nízkému nájemnému, izolované poloze a skutečnosti, že k domu patřila i velká garáž upravená na dílnu. Se vším všudy jsem platil dvě třetiny nájmu za dvoupokojový byt přímo ve městě.

Ráno jsem se probudil s knížkou na kolenou a nedopitou plechovkou piva na stolku. Právě svítalo. Přitáhl jsem si deku výš, abych se trochu zahřál, a současně mi před očima ostře vytanulo logické schéma mého programu, pátracího psa, hledajícího volné vektory ve dvanáctirozměrném časoprostorovém kontinuu. Znovu a znovu jsem kontroloval jeho jednotlivé procedury a přes jisté znepokojení nenacházel žádnou chybu. Jeho struktura se mi stále jevila čistá, krystalicky čirá a dokonalá.

Mezitím se rozednilo a vrcholky pinií lemujících příjezdovou cestu k mému zapadákovu ozářilo slunce – čas dát se do pohybu.

To znamenalo obléct se, do batohu vhodit flašku s vodou, co jsem koupil v supermarketu, a pak hup na kolo. Každý druhý den jsem do práce dojížděl. Ranní fyzická zátěž mi pomohla rozptýlit poslední pachuť ze včerejšího večera a dokonce mi náladu nezkazila ani překvapivá návštěva profesora Valentrepa, který mi přivedl návštěvníka – novináře.

„Marku,“ obrátil se na mě. „Proveďte pana Travise po našem pracovišti a ukažte mu, na čem děláme. Říkal jste, že píšete pro?“

„Pro Techniku dnes,“ doplnil novinář.

Byl jen o něco málo starší než já a v nezvykle tmavě modrých riflích, vysokých kovbojských botách a safari košili vypadal dobře. Tím mi připomněl včerejšek a bohatého Henryho Wirgana. Ten taky vypadal dobře.

„Tak to asi budeme moci zajít i do technických podrobností, ne?“ usmál jsem se.

V jedné knize, kterou jsem prolistoval přímo v obchodě, psali: Mysli pozitivně. Proč to občas nezkusit.

„Obávám se, že naše čtenáře přeceňujete. Ale snažíme se podávat fakta nezdeformovaná, pouze zjednodušená.“

Profesor nás propustil s potěšeným přikývnutím. Projekt Kauzuálního skoku vznikl stejným dílem díky jeho genialitě a stejným dílem díky jeho… řekněme společensko obchodnímu talentu.

„Začneme u kávy,“ pobídl jsem Travise do svého kutlochu.

Mému úvodu, který byl laickým popisem teorie dvanáctirozměrného kontinua, naslouchal soustředěně, ale nevěřil jsem, že mi rozumí. Já sám jsem v některých aspektech neměl jasno a pochyboval jsem, že je na světě někdo, kdo tomuto syntetickému modelu shrnujícímu naše pochopení vesmíru, všeho a vůbec, do detailu rozumí.

„Ale vy se tady nevěnujete jen teorii,“ přešel k věci, která jeho čtenáře zajímala víc.

Usmál jsem se a zavrtěl hlavou.

„Kupodivu i praxi. Podle našeho modelu hledáme volné vektory, a pak se jimi snažíme posílat měřící přístroje do jiných míst vesmíru.“

„A už se to podařilo?“

„Celkem se nám podařilo přemístit a zase dostat zpět čtyři sondy,“ prozradil jsem mu. „Myslím tam i zpět. K tomu se nám podařilo transportovat ještě dalších dvacet pět měřících zařízení, ale ta se nikdy nevrátila.“

Fakt, že dvě stě sedmnáctkrát zůstala sonda ve skokové místnosti a nepřenesla se vůbec nikam, jsem nezmínil. Dvě stě sedmnáctkrát jsme museli totálně přebudovat toroidní vinutí vytvářející kolem transportovaného výseku časoprostorového kontinua extrémně silné elektromagnetické pole zahušťující plazmu na takové hodnoty, až dojde k lokálnímu zhroucení a skoku podél volného vektoru.

„A víte v těch čtyřech případech, kam jste družici poslali?“ položil další otázku. „Pokud znáte vektor?“

Možná všemu nerozuměl, ale ptal se správně.

Sáhl jsem do pořadače a vytáhl svazek fotografií.

„To jsou fotky, které sondy nafotily.“

Jednu po druhé si je prohlížel, v optickém, infračerveném i ultrafialovém spektru.

„Problém je v tom, že dokážeme objevit volný vektor umožňující skok, ale chybí nám znalost všech jeho souřadnic,“ začal jsem a pozoroval, jak se snaží identifikovat fotografie. Pokud by se mu to podařilo, získal by 50 000 eur, cenu vypsanou Evropskou astronomickou společností. Nevypadal, že ty peníze získá.

„Zatím jsme neidentifikovali žádné ze souhvězdí, které tam vidíte. Nevíme, kam jsme naše přístroje poslali. A to si platíme výpočetní čas na světové univerzitní síti a využíváme i výkonu PC uživatelů zapojených na internetu. Nic,“ řekl jsem.

Zazněl signál připomínající zvonek starého telefonu.

„Právě jsme našli další volný vektor,“ vysvětlil jsem. „Není jich víc než jeden za týden a jednou za měsíc se objeví dvojsměrný, tím myslím vektor umožňující návrat.“

„Další neúplný vektor do neznáma,“ řekl Travis s pochopením.

Ëukl jsem do klávesnice, obrazovku zaplnily sloupce čísel reprezentující souřadnice cílového stavu časoprostorového kontinua našeho vesmíru.

Automaticky se začaly spouštět ověřovací rutiny.

„Jsou v pořádku, máme další místo, kam můžeme naši sondu poslat,“ oznámil jsem Travisovi, když kontrolní výpočty skončily. „Ale bohužel nevíme, kde to je.“

„Takže lety ke vzdáleným hvězdám našim čtenářům slíbit nemůžete,“ zeptal se se špatně potlačovanou lítostí.

Zavrtěl jsem hlavou.

Když odcházel, uvědomil jsem si, že jsem ho zapomněl upozornit na jednu důležitou věc.

„Pane Travisi?“ zastavil jsem ho.

„ My nevíme nejen to, kam v našem vesmíru skočíme, ale ani do kterého časového okamžiku skočíme. Časoprostor je jako měnící se ementál, člověk se může dírami – vektory dostat do kamkoliv – kdykoliv. Jen musí mít štěstí, nebo dost času.“

Přikývl, okamžik vše zvažoval, a pak se se mnou ještě jednou rozloučil.

Ve stejný okamžik jsem na něj prakticky zapomněl, protože právě přišel další balík dat z astronomických a fyzikálních laboratoří celého světa. Tahle data poskytovala onen úzký paprsek ve tmě, kterým jsme se rozhlíželi a mapovali vesmír, a pak podle něj měnili náš model časoprostorového kontinua.

Také jsem panu Travisovi neprozradil ještě jednu věc, svou pýchu, to nejlepší, co jsem kdy vymyslel a naprogramoval. Nezmínil jsem se o svém pátracím psovi, který neprohledával oceán nekonečna náhodně nebo pseudonáhodně, jak to dělaly supervýkonné počítače projektu. Zkoumal ho podle kritérií vyplývajících z mé vlastní teorie časoprostorového kontinua. Mrkl jsem se do zásobníku, kde se měly objevovat jím vypátrané volné vektory umožňující i návrat. Zatím nic, ale to mě neodradilo. Věřil jsem, že má chvíle přijde. Až já najdu vektor, bude to plný vektor s přesným určením místa, kam ukazuje.

Ponořil jsem se do práce a skončil unavený až pozdě odpoledne. Na oběd i svačinu jsem zapomněl. Zvedl jsem se od stolu a zamířil do kantýny, když se mi vybavila věta, kterou jsem Travisovi řekl, abych mu přiblížil, co vlastně děláme.

Podle našeho modelu hledáme volné vektory a pak se jimi snažíme posílat měřící přístroje do jiných míst vesmíru.

Ale odkud jsem k čertu věděl, že skáčeme právě do našeho vesmíru? Co když je to někam úplně jinam?

Zastavil jsem se a stočil pohled k monitoru písíčka. S něčím takovým moje teorie, ani ta uznávaná profesorova, nepočítala. Složitost celého problému, jak se přede mnou náhle objevila, mě šokovala; práce, jíž jsem věnoval desítky, stovky nocí, se najednou stala jen hrubou zdeformovanou skicou snažící se zachytit skutečný obraz reality. Uvědomil jsem si, že jsem se při svém snažení podobal člověku, který se pokouší olovnicí na silonovém vlasci zmapovat sluneční soustavu. Tak kardinální chyba! Jak jsem ji mohl přehlédnout? Jak ji všichni ostatní mohli přehlédnout?

Rezignovaně jsem se vrátil, vypnul svůj analytický podprogram – pátracího psa honícího se za vlastním ocasem – a totálně deprimovaný vypadnul. Ne do kantýny, potřeboval jsem se provětrat, odpočinout si. Místo toho jsem ještě o dvě hodiny později nad šálkem vychladlé kávy a nakousnutým hamburgerem se špačkem tužky v ruce a hromadnou popsaných ubrousků okolo sebe prověřoval, zda jsem se náhodou jen nespletl. Pořád mi vycházelo, že ne; časové kontinuum se přede mnou rozvíjelo v nekonečnech s rostoucí mohutností tak dlouho, až jsem se dostal na konec imaginace a definitivně překročil hranice svých schopností abstrakce.

Dalších pět dní jsem kromě nutných povinností na svou disertační práci ani nesáhl a místo toho jsem se ve volném čase hrabal v motoru a snažil se Lotus dostat do takového stavu, abych byl spokojený.

O své nové teorii, nebo spíš děsivé představě, že možná posíláme sondy úplně jinam, než si myslíme, jsem s nikým nemluvil a snažil jsem se ji zašlapat co nejhlouběji. Pokud by byla pravdivá, znamenalo to, že jsem zahodil čtyři roky práce na dizertaci. Co bylo horší, pokud bych se ji snažil prosadit, znamenalo by to boj s většinou fyziků a astrofyziků na světě v čele s několika laureáty Nobelovy ceny. Já byl jen obyčejný doktorand s přiměřenými schopnostmi a permanentními finančními potížemi.

Při své každoměsíční cestě do supermarketu za městem jsem na parkovišti potkal Jana Petra nakládajícího do zavazadlového prostoru velkého džípu krabice s pitím a jídlem. U vedlejšího obdobně vyhlížejícího auta jsem poznal Henryho Wirgana. Skláněl se nad nějakým podlouhlým kufrem a otevíral ho.

„Nazdar, Marku,“ všiml si mě Jan Petr, bohužel.

„Ahoj,“ kývl jsem a nezmenšenou rychlostí kormidloval svůj vozík naložený vodou, těstovinami a dalšími nutnostmi na měsíc života dál.

Henry Wirgan měl bohužel ke všem svým dalším fyzickým přednostem i dobrý sluch.

Otočil se, v ruce držel velkou pušku s matně se lesknoucí hlavní. Loveckou pušku, poznal jsem.

„Rád tě vidím,“ protáhl ironicky a postavil se mi do cesty. Pušku držel oběma rukama, před tělem s hlavní šikmo k obloze.

„Já ani moc ne,“ odpověděl jsem a musel chtě nechtě zastavit.

„Na lov?“ otočil jsem se k Janu Petrovi.

„Jo,“ zakřenil se. „Pojedeme dolů do Mexika.“

Wirganův džíp se lehce zhoupl, zpoza vozu vystoupila Alice Goodwigová. Doufal jsem, že se nečervenám. Pitomá náhoda.

„Kolikrát se dá vystřelit z takové pušky?“ zeptal jsem se s kamenným obličejem.

Jan Petr se uculil, Henry Wirgan se zatvářil pyšně a pohrdavě zároveň. Nevěděl jsem, co jeho miláček dokáže.

„Je to opakovací kulovnice, přesná, výkonná, šest ran,“ pochlubil se.

Uznale jsme pokývl hlavou, Alice mě pozorovala, Jan Petr vyčkával, co bude dál, a skrytě se bavil. Znal jsem ho.

„No, šest ran a výkonná,“ řekl jsem uznale. „To ti medvědi, nebo co se to chystáš vybíjet tentokrát, moc šancí nemají. Možná by ještě lépe posloužil kulomet.“

Wirgan jednou rukou odstrčil vozík mezi námi a vztekle vykročil ke mně, z toho, jak pušku uchopil, jsem pochopil, že tentokrát to asi nebude rána rukou, ale pořádný bodyček, který mě rozmázne o karosérii. Přikrčil jsem se do boxerského postoje odpozorovaného z televize.

„Co to provádíte s tou zbraní, pane? Chystáte se vyloupit obchod?“

Současně s větou objala hlaveň kulovnice velká snědá ruka. Henry Wirgan se vztekle vytočil, aby s opovážlivcem skoncoval, při pohledu na policejní uniformu se ovládl a pušku pustil.

„Chystáme se na lov. Jen jsem tady kamarádovi chtěl ukázat zbraň, seržante.“

Policista byl Faragi, Hernandův bratranec. Celým jménem Joshua Faragi Hernand. Menší, ale pořez udělaný z pořádného býka.

„Mně spíš připadá, že jste tady svého kamaráda chtěl uhodit. Nemám rád, když lidé nezvládající své nálady manipulují se zbraněmi,“ odpověděl a podíval se na mě.

„Chcete tady pána žalovat pro napadení?“ nabídl mi.

Jen to zkoušel. Samozřejmě zaregistroval Wirganovo auto, vybavení i sebevědomí. Nedostalo by se to ani k soudu.

„Ne, strážníku. Šlo o nedorozumění.“

„Dobrá tedy. Zabalte to tady a zmizte,“ pokračoval Faragi a otočil se k Wirganovi. „Do pěti minut vás tady nechci ani vidět.“

Přesvědčil se, že v kulovnici nejsou náboje, a teprve potom ji Wirganovi vrátil.

Ten jen nehybně stál a vztekle pozoroval střídavě mě a střídavě strážníka.

„Tady Joshua,“ promluvil Faragi klidně do vysílačky. „Pošlete mi sem patrolu. Jsou tu nějací lovci a dělají potíže, hrajou si se zbraněma před supermarketem.“

To donutilo Wirgana k akci. Možná měl v autě pár jointů marihuany a zjevně nestál o problémy.

„Málem jsi přišel o pár zubů,“ řekl mi Faragi, když jsme osaměli.

„Vypadalo to tak,“ přikývl jsem.

„No, dávej si pozor, pokaždé u toho nebudu. A až si zas s Tonym budete závodit, dávejte pozor na červenou Toyotu Lexus. Patří náčelníkovi. Nemá rád, když ho někdo předjíždí dvoustovkou.“

Cvrnkl prstem do čepice a odešel.

Okamžik jsem přemýšlel, kde jsem takovou Toyotu zahlédl, ale nevzpomněl jsem si.

S úlevou jsem začal skládat nákup na sedadlo spolujezdce. Doufal jsem, že Wirgan bude v Mexiku aspoň několik týdnů.

Ráno jsem byl v práci dříve než jindy. Předtím, než své předchozí teze hodím za hlavu, jsem si chtěl prověřit pár věcí a k tomu jsem potřeboval klid spolu s výpočetním výkonem naší malé sítě. Na hlavní počítače jsem si nemohl dovolit sáhnout, ty prakticky jely dnem i nocí, osobní písíčka jsem si naproti tomu mohl s trochou opatrnosti vypůjčit. Než jsem se pustil do práce, spíš náhodou než že bych se doopravdy chtěl podívat, jsem otevřel zásobník svého programu pátracího psa, který byl ve skutečnosti slepou želvou s jednou nohou snažící se v oceánu najít bílého žraloka. A to jsem mu ještě lichotil.

Nebyl prázdný, obsahoval sadu souřadnic dvojitého volného vektoru. Prostě jedna chyba plodila další. Věděl jsem, že po tomhle nezdaru si už nikdy nebudu věřit jako dřív. Ne že bych si kdy věřil moc. Vysypal jsem zásobník do koše a začal mazat další desítky, stovky pomocných souborů. Nezbývalo mi nic jiného než se s tím vyrovnat. Děda mi vždy říkal: snaž se být co nejlepší, ale smiř se sám se sebou.

Co když je to správný vektor? Co když jsem neudělal chybu? Co když není všechno úplně špatně? Vědec by se měl vždy přesvědčit o výsledku, který z jeho teorie vyplynul, a pokud je špatný – je špatný. Otevřel jsem koš, po chvíli hledání vylovil souřadnice vektoru a pustil na ně sadu kontrolních rutin. Špatný vektor, který náš standardní Thompsonův algoritmus občas díky své ne-formální logice vybere, je obvykle odhalen už v první sekundě kontroly. Jen dvakrát nebo třikrát za dobu, co se projektu účastním, se stalo, že by falsifikát, jak takovým souřadnicím říkáme, odhalila až druhá polovina kontrolních procesů. To pak bývalo obtížné najít příčinu chyby. S napětím jsem sledoval ubíhající sekundovou ručičku a s každou vteřinou jsem se cítil lépe. Nejsem génius, ale také ne absolutní idiot a můj program a má nesprávná teorie mají alespoň správné jádro. Kousíček jádra. Když kontrola skončila, nevěřil jsem svým očím. Přestože jsem během několika posledních hodin prokázal, že má teorie je postavena na vodě a platí jen za speciálních okrajových podmínek – tedy téměř nikdy, přes to všechno jsem našel volný vektor popsaný úplnou řadou souřadnic. Po analýze bych měl být schopen zjistit, kam vektor míří. Měl jsem stejné štěstí jako člověk, který vyhraje ve sportce – desetkrát za sebou.

V průběhu dalšího týdne jsem obdržel výtku od profesora Valentrepa, že zanedbávám svou práci. Měl pravdu, trávil jsem u počítače šestnáct hodin denně, ale věnoval jsem se něčemu úplně jinému, než za co jsem byl skrovně placen. Nakonec jsem měl na harddisku program, který byl alespoň teoreticky schopen umístit můj vektor do naší mapy časoprostorového kontinua a říct mi, kde se jeho koncový bod nachází.

Spouštěl jsem ho s nepříjemným pocitem, že pozitivní identifikaci polohy nedostanu nikdy. Obrazovka mi ukázala typické přesýpací hodiny a harddisk se rozběhl. Opřel jsem se v křesle a sáhl po hrnku s kávou. Kolik dní budu čekat, než připustím, že můj výsledek je špatný? Jak dlouho bude trvat, než prohledám celý náš známý vesmír? Napil jsem se, obrazovka blikla, objevil se nápis: Identifikace pozitivní. Vyprskl jsem, ohodil kávou klávesnici a skácel se i se židlí dozadu. Když jsem se otlučený zvedl, spatřil jsem ten samý nápis.

Nebyl jsem blázen. Má teorie byla špatná, obrazně řečeno pohyboval jsem se v rovině místo v 3D prostoru, ale přesto jsem intuitivně nebo jinak chápal nehumánní logiku časoprostoru. Stáhl jsem si výsledky do svého obstarožního notebooku a vyrazil ven. Musel jsem se uvolnit, zbavit se přebytečné energie, která hrozila, že mě rozbije na tisíc kousků. S maximálním sebezapřením jsem opatrně dojel domů, z Lotusu přesedlal na kolo a pak ukazoval línému letnímu větru, oč jsem rychlejší než on. Než jsem se zchvácený vrátil domů, vydržel jsem to dobré tři hodiny.

Ve sprše jsem si uvědomil ještě jednu věc. Pokud mám pozitivní identifikaci, bude sonda vyslaná mým volným vektorem schopná udělat fotku, na níž dokážeme rozeznat jednotlivá souhvězdí, a já – dostanu odměnu padesát tisíc eur. Bylo to jednoduché jako facka, mapu vzhledu hvězd ze známého bodu ve vesmíru jsme uměli sestavit s rozumnými nároky na výpočetní čas. S ručníkem kolem beder jsem vylétl z koupelny, pustil si svůj oblíbený rockandroll a vytáhl z ledničky láhev šampaňského, která tam byla od doby, co jedna má skoro-přítelkyně nepřišla na domluvenou schůzku. Letité šampaňské. Vypil jsem ho s na mě nezvyklou rychlostí za neustávajících představ, co s odměnou udělám. V průběhu konzumace úvahy o vlastním domě vystřídaly představy supersportovního auta. Když jsem pak otevíral první pivo, uvědomil jsem si, že vlastně ani nevím, kam můj vektor míří. Po dvou pokusech jsem se napojil na ústavní síť a po dalších třech rozjel identifikační program.

Když jsem dostal výsledek, musel jsem se smát. Buď si ze mě někdo střílel a zásoboval mě falešnými daty, nebo jsem byl člověk, který za celou historii lidstva vyhrál tu největší výhru. Ne, byl jsem planeta ze všech planet galaxie, na které se vyvinul inteligentní život. Souřadnice mého vektoru podle naší hrubé mapy časoprostorového kontinua ukazovaly na Zemi. Na Zemi v čase t minus 3.2 x 10E16 sekund, to znamenalo zhruba před víc než sto jedna miliony lety.

Vypil jsem dost alkoholu na to, abych neměl problém uvěřit. Co žilo na Zemi před sto jedna miliony lety? Pralidé? Netušil jsem. Spíš nějaké přerostlé ještěrky. Šampaňské došlo, nahradil jsem ho pivem. Hodně přerostlé ještěrky. Další plechovka chutnala taky skvěle. Chvíli jsem nad tím přemýšlel a před očima se mi objevila dokonalá mužně atraktivní tvář bohatého Henryho Wirgana. Sáhl jsem po telefonu, který vlastním už od svých studií na univerzitě, číslo Jana Petra tam pořád bylo.

Byl jsem tak opilý, že mě ani nepřekvapilo, když hovor přijal.

„Ahoj, Marku, co se děje? Je dost pozdě.“

Zašklebil jsem se oslněn vlastní inteligencí.

„No, pokud by tvůj kámoš, myslím toho velkého lovce, však ty víš koho, chtěl ukázat, že se opravdu nebojí, mohu mu zprostředkovat výlet za dinosaury. Tam to s tou jeho opakovací kulovnicí bude fifty fifty.“

Zasmál jsem se.

„Jsi v pořádku?“ zareagoval Jan Petr. „Mluvíš nějak divně.“

„Oslavuju,“ přiznal jsem. „Je to, řekněme, částečně náhodný objev.“

Telefonní sluchátko se na chvíli odmlčelo, slyšel jsem jen šumění, které mohlo být stejně dobře šuměním vln jako stromů.

„Takže ty jsi našel volný vektor směřující na Zemi v období druhohor,“ pronesl Jan Petr po chvíli překvapivě informovaně.

Napil jsem se piva, na dně zašplouchal poslední zbytek, ale lednička naštěstí neřekla své poslední slovo.

„Jak víš, v čem přesně dělám?“ zeptal jsem se nejistě.

„Zajímal jsem se. Tak našel jsi takový vektor? I návratový?“

Opravdu se zajímal a byl zasvěcen.

„Jo, i návratový,“ potvrdil jsem, přisunul jsem k sobě notebook a posunul výpis o další stránku.

„Návratový vektor s časem delta t šedesát jedna,“ přepočítal jsem údaj v sekundách z hlavy.

„Šedesát let?“

„Ne, šedesát jedna dní,“ zasmál jsem se.

Jan Petr mé pošťuchování bral vážně a to se mi líbilo. Věděl jsem, že s Wirganem sehraje zajímavou hru. Škoda, že u toho nebudu.

„A kolik bys chtěl za souřadnice toho vektoru?“ zeptal se.

Najednou jsem se cítil méně opilý. Přestože jsme byli tak různí, v něčem jsme se podobali – ani jeden z nás nebral své slovo na lehkou váhu.

„Za sto padesát tisíc ti ho prozradím,“ řekl jsem.

Asi jsem měl říct pětasedmdesát, protože oficiální odměna za skok do oblasti známého vesmíru byla jen padesát, ale nemělo cenu koktat.

„Beru,“ potvrdil okamžitě. „Jsi blázen, mohl sis říct o víc,“ zasmál se.

„Co když jsem to spočítal špatně?“ nadhodil jsem najednou skoro střízlivý.

„Znám tě,“ zasmál se tentokrát Jan Petr. „Nepamatuju si, že bys někdy řekl něco, co nebylo pravda.“

„Hej, Henry!“ zavolal, změna modulace zvuku mi prozradila, že přepnul mikrofon telefonu do konferenčního módu.

„Volal mi Marek. Prý jestli se nebojíš, můžeš si zastřílet na dinousaury.“

Mikrofon nebyl tak dobrý, ale přesně zachytil pohrdlivou odpověď. Pak už jsem slyšel jen Jan Petrův hlas.

„Jsme domluveni. Už tady končíme, za dva dny jsem u tebe. Ber to tak, že ty peníze máš na svém účtu, jen o tom tvůj výpis zatím neví. Měj se, uvidíme se.“

A zavěsil.

Ráno mě bolela hlava a měl jsem hrůzu ze svých snů. Nemám rád, když se mi má podvědomá přání promítají tak hluboko do podvědomí. Celý svůj dospělý život si zakládám na tom, že vím, kdo jsem, co mohu dokázat, a jsem s tím srozuměn. Proč najednou pořád přemýšlím o Henry Wirganovi? Na základní a později i na střední škole jsem od svých spolužáků musel vytrpět mnohem víc, než byly dvě obyčejné rány. Do práce jsem nejel Lotusem, i když po včerejší dlouhé vyjížďce na kole jsem na to měl právo, ale raději jsem šel pěšky. Motala se mi hlava a nebyl jsem si jist, zda nemám v krvi ještě zbytkový alkohol.

Další dva dny jsem ověřoval svůj vektor a přemýšlel o tom, jakým způsobem ho zveřejním. Pamatoval jsem si sice, že jsem mluvil s Janem Petrem, navíc volané číslo zůstalo v paměti telefonu. O čem jsme spolu hovořili, jsem si vybavoval matně, jen to, že nějakým způsobem šlo i o Wirgana a Alici, ale o té jsem se snad nahlas nezmiňoval. Tedy – doufal jsem v to. Když si se mnou Jan Petr smluvil na večer schůzku, byl jsem jako na trní.

Sešli jsme se Pod dubem, v restauraci, kolem které jsem jezdil domů. Už seděl u stolu a pil džus. Objednal jsem si minerálku a kávu.

„Co ten dvousměrný vektor, je správný?“ přešel rovnou k věci.

Byl opálenější, než když jsme se viděli naposledy, levé předloktí měl zpevněné ortézou.

„Spadl jsem, když jsme traverzovali přes jednu rokli. Nic hrozného, ale bolí to,“ vysvětlil, aniž bych se musel ptát.

„Jo, ten vektor je správný. Míří sto jedna celých tři desetiny milionů let do minulosti do naší sluneční soustavy. Rozptyl průchodnosti sahá asi po oběžnou dráhu Marsu.“

„Takže je možné poslat sondu na Mars?“ ujišťoval se.

„Ano, nebo do Slunce. Ale zaměřit se na Zemi samotnou mi přijde mnohem zajímavější.“

„To určitě. Myslel jsem ale, že neumíte určit, kam vektor směřuje. Tedy podle toho, co jsem četl v novinách a časopisech.“

Pozoroval mě, sklenice džusu se už stačila orosit a po jejím vnitřním povrchu stékaly kapky vody.

Buď se Jan Petr o problematiku Kauzálních skoků zajímal víc, než je běžné, nebo během uplynulých dvou dní stačil hodně věcí nastudovat.

„Když stávajícím algoritmem najdeme volný vektor, neznáme všechny jeho souřadnice,“ vysvětloval jsem pomalu. „Dokážeme pouze ověřit, že je opravdu průchozí a umožňuje skok jinam. Je to podobné, jako bys házel kamenem, uměl zamířit, ale nerozhodoval o síle vrhu. Samozřejmě, v případě Kauzálních skoků se pohybujeme v multidimenzionálním prostoru, kde je mnohem víc stupňů volnosti a přirovnání z běžného života selhávají.“

Pokývl hlavou, jako by byl s odpovědí spokojený.

„A můžeš najít víc úplných volných vektorů?“ zeptal se klidně, jako by o nic nešlo.

Ale já jsem věděl, že jde. Kdybych toho byl schopný, nobelovka by mě neminula.

„Myslel jsem, že ano, ale nemůžu. V mém hledacím algoritmu je systémová chyba, jen neskutečně šťastnou náhodou jsem dostal pozitivní výsledek,“ přiznal jsem. „Asi stejná náhoda jako vyhrát stokrát za sebou v loterii.“

O samotě, bez společnosti, jíž se obvykle obklopoval, byl můj bývalý spolužák mlčenlivý a přemýšlivý; dalo se s ním zajímavě diskutovat o spoustě věcí. Asi právě proto se z nás před léty stali kamarádi, když už ne přátelé.

„A kdy se ten vektor otevírá?“ položil další otázku.

Musel studovat. Málokdo věděl, že volné vektory existují jen dočasně, vznikají a zanikají v závislosti na vývoji časoprostorového kontinua.

„Za dva měsíce,“ prozradil jsem mu.

S uspokojením přikývl.

„Teď bych potřeboval, abys podepsal tohle,“ přisunul přede mě složku tří papírů.

„Sto padesát tisíc by v tuto chvíli mělo být už na tvém účtu, jak jsme se domluvili,“ oznámil a mně rázem vyschlo v krku.

Napil jsem se a začal studovat dokument.

Byla to smlouva mezi mnou a akciovou společností Hard Hunters. Za data volného vektoru směřujícího do období vrcholných druhohor na planetu Zemi, a za dalších několika předpokladů, jako je správnost vektoru, mlčenlivost a exkluzivitu, jsem měl dostat už zmíněných sto padesát tisíc.

„Myslíš to vážně?“ zeptal jsem se.

Jan Petr se jen pousmál.

„Nikdo nevyhazuje peníze do vzduchu. Je to jedinečná šance na výlet tam, kam se nikdo ještě nedostal a pravděpodobně ani nedostane. To si nemohu nechat ujít.“

„A chystáš se tam lovit?“ došla mi spojitost s názvem firmy, kterou Jan Petr pravděpodobně založil jen pro tento účel.

Přikývl.

„Ale co když to změní naši minulost?“

„Řekl bych, že je jedno, jestli někam pošlete sondu, která tím, že přijímá a vysílá signály, mění vesmír, nebo chlápka s kulovnicí do světa, který už dávno skončil. Vždyť to zkoumáte, ne?“

Na to jsem neuměl odpovědět. Nikdo neuměl odpovědět.

Věděl jsem, že riskuju a zahazuju celou svou poklidnou a jednoznačně nasměrovanou budoucnost, ale přitáhl jsem si papír a podepsal.

„Rád bych o tom s tebou ještě hodil řeč, ale teď fakt spěchám. Když se něco změní, zavolej. Já se ozvu určitě.“

Mávnutím přivolal číšníka a zaplatil džus. To jsem měl na něm rád, nikdy se svým bohatstvím nevytahoval.

„Jaký byl výlet?“ zeptal jsem se ještě.

„Úžasný. Nádherná divočina, dostali jsme dva jaguáry. Bylo to,“ zamyslel se, „hodně drsné.“

„A kdo byl tentokrát králem lovu?“

V očích se mu zablýskalo a na okamžik se zatvářil pobaveně.

„Henry Wirgan.“

Doufal jsem, že jsem na sobě nenechal nic znát.

Jan Petr mě plácl po rameni a odešel.

Parchant. Ještě že jsem se zeptal jen tak obecně, jinak by ve mně četl jako v otevřené knize.

Tři dny se nic zvláštního nedělo, kromě toho, že jsem si střídavě prohlížel katalog realitní kanceláře a katalog sportovních speciálů. O tom, že se mi všechno nezdálo, svědčila jen neskutečná částka na mém kontě.

Pak si mě k sobě zavolal profesor Valentrep. Šel jsem k němu s těmi nejhoršími představami a děsil se vyhazovu, který by asi přišel, kdyby se rozneslo, kdo společnosti Hard Hunters volný vektor dodal.

Můj šéf však vypadal jen zamyšleně.

„Vy jste si ještě dovolenou nevybral,“ zeptal se mě překvapivě.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

Takové věci ho nikdy nezajímaly, dovolená byla v celém týmu to poslední, o co se někdo staral.

„Navrhuji, abyste si ji vybral v listopadu a pak měsíc pokračoval volným studiem dle vlastního uvážení již za obvyklý plat,“ přešel přímo k věci. „Stejnou nabídku jsem udělal i ostatním členům týmu. Někdo si chce na dva měsíce pronajmout naše zařízení i s obslužným personálem a smlouva je finančně natolik výhodná, že ji nechci odmítnout. Budeme pak moci pozoruhodně vylepšit naše vybavení a obstarat si víc počítačového času.“

„Rozumím,“ přitakal jsem, současně mi došlo, která bije.

Na světě existovala tři pracoviště disponující technologií Kauzálních skoků. To naše umožňovalo transportovat největší objem prostoru – sféru o průměru patnácti metrů, právě tak velká podzemní hala se pod ústavem nacházela. A Jan Petr si jen vybral, co nejvíc vyhovovalo jeho záměrům. Začalo mi docházet, že mých sto padesát tisíc byla jen první a vlastně malá investice celé společnosti. Ale nemrzelo mě to. Nebyl jsem obchodník a ani nikdy nebudu. Z mého hlediska to byly velké peníze.

„Vyberu si dovolenou v navrženém čase,“ souhlasil jsem.

„Ano, je to pro nás pro všechny výhodné,“ zhodnotil mé rozhodnutí profesor a přestal mi věnovat pozornost.

Se mnou nebylo nutné hrát společenské šarády.

Šel jsem k sobě a uvažoval, co se bude dít dál. Doufal jsem, že toho nebude přespříliš, ale bylo to jen přání a já věděl, že pravděpodobnost hraje v jeho neprospěch. Znal jsem JP – najednou se mi vybavila přezdívka, kterou jsem nepoužil od doby studií, rozpoutá kolem své akce velký humbuk. Dál jsem se snažil věnovat obvyklým rutinním záležitostem a v myšlenkách se vracel ke své teorii časoprostorového kontinua. Snažil jsem se poodhrnout oponu poznání, aniž bych přitom rozbil všechno, co jsem celá léta tvořil. Přehlédnutí a nedostatky se musely nacházet v samotných základech – v matematickém aparátu, který jsem celá léta tak pracně tvořil. Půjdou opravit, aniž bych musel strhnout celou budovu? Byla to výzva a já tenhle typ výzev miloval.

Kolem oběda mi zavolal Jan Petr a navrhl, abychom se sešli v pět hodin v restaurantu Malpete. Ten se nacházel na hlavní třídě města a patřil k místním nejdražším podnikům. Sice jsem teď netrpěl nouzí, ale nechtěl jsem utrácet za zbytečnosti, v hlavě se mi víc a víc vynořovala představa mírně ojetého Porsche 997. Lotus měl svá léta a víc a víc jsem si uvědomoval, že na každodenní ježdění už není. Nové bydlení jsem nějak hodil za hlavu.

„Bude to pracovní schůzka, zaplatím jídlo,“ dokončil.

Pak už jsem neměl proč odporovat. Zapnul jsem si budík, aby mě vytrhl z práce a já nepřišel pozdě. Předvídavost se vyplatila.

Už na mě čekali, Jan Petr v nezvykle střízlivém, téměř konvenčním obleku ve společnosti zhruba čtyřicetiletého opáleného muže. I ten byl v obleku, mírně pomačkaném, jako by v něm strávil uplynulých několik hodin. Byl ostříhaný nakrátko a temeno hlavy, kde mu už ustoupily vlasy, měl opálené dohněda. Vypadal na člověka trávícího hodně času pod širým nebem.

„Doktor Palfrey,“ představil ho Jan Petr.

„John Palfrey,“ opravil ho muž, když mi podával ruku.

Když JP vyslovoval mé jméno, Palfrey přimhouřil oči.

„Tak to jste vy, kdo tvrdí, že nás může dostat do minulosti.“

„Já to netvrdím, vyplývá to z analýzy volného vektoru, který má tady Jan Petr k dispozici.“

„Matematik,“ přikývl Palfrey spokojeně.

Měl mozolnatou ruku zvyklou na fyzickou práci.

„V paleontologii se musíme víc spoléhat na domněnky a dohady,“ zasmál se.

„Doktor Palfrey je odborný konzultant, v současné době pracující pro Hard Hunters,“ vysvětlil Jan Petr.

„Že by se z tebe stal mecenáš vědy?“ nadhodil jsem překvapeně.

„Ne, spíš bych si rád z chystaného výletu odnesl ty nejlepší trofeje a pan Palfrey je odborník, který nám prozradí, co stojí za to zastřelit,“ vysvětlil JP klidně.

„Pokud se tam doopravdy dostaneme,“ dodal Palfrey a pochybovačně mě probodl pohledem.

Vycítil jsem, že si moc přeje, abych dokázal svůj slib naplnit. Nedivil jsem se mu, právě naopak. Měl šanci ověřit si své představy a teorie na vlastní oči. To byl sen každého vědce.

„Takže vy jste ochoten skočit do minulosti s těmi šílenci?“ ujišťoval jsem se a kývl směrem na Jana Petra.

„Každý, kdo se nějakým způsobem podílí na organizaci naší lovecké expedice,“ promluvil oficiálním tónem JP, „se jí i zúčastní. Je to riziková záležitost a já chci, aby na ní všichni byli osobně zainteresováni.“

Obchodně – organizátorskou část jeho osobnosti jsem neznal, musel si ji vypracovat poté, co se naše kroky rozešly.

„To zní rozumně,“ přikývl jsem.

„A já bych rád, abys s námi spolupracoval i nadále,“ pokračoval Jan Petr. „Jménem Hard Hunters ti nabízím pracovní smlouvu na dobu určitou s účastí v naší expedici. Zabezpečíš provedení skoku a zajistíš všechna opatření nutná pro návrat. Na dalších věcech se domluvíme tak, aby ti vyhovovaly.“

Zalapal jsem po dechu. Nebyl jsem dobrodruh, ani v nejmenším, a už vůbec jsem se netoužil dostat někam, kde nefungovala klimatizace a ropa byla ještě příliš mladá na to, aby ji bylo možno použít jako palivo. I když, podívat se, přesvědčit se na vlastní oči – ne, zakázal jsem si takové myšlenky.

JP mi podal koženou složku zdobenou zlatým monogramem dvojitého H a umělecky vyvedenou rytinou lovecké pušky. Tohle už vypadalo téměř jako reklamní materiál. Věděl jsem, že na jeho návrh nepřistoupím. Jen ze zvědavosti jsem otevřel složku a našel v ní smlouvu. Mé pracovní závazky v ní byly pospány více slovy, ale v podstatě je Jan Petr shrnul správně.

Odměna představovala dalších sto padesát tisíc. Podíval jsem se na něj, tvářil se netečně, ale oči mu jiskřily.

První krok od nalinkované budoucnosti jsem učinil, když jsem prodal data volného vektoru. Odsunul jsem desky od sebe. Druhý jsem udělat nechtěl. Jak to v tak vzdálené minulosti sakra může vypadat? Dobrodružnější typ než já by se asi nechal zlákat. Sebedisciplína je dobrá věc, jedna z mála těch, v nichž jsem opravdu skvělý.

Přišel číšník, rozdal nám jídelní lístky. Podepsal jsem po lososu marinovaném v bylinkách obloženém mladým salátem a před jelením steakem s omáčkou z lesního ovoce a koňaku. V životě bych si neodpustil, že jsem nevyužil tuhle příležitost.

Jan Petr originál smlouvy spokojeně ukryl do kufříku a obřadně ho zavřel.

„Nezklamal jsi mě,“ věnoval mi čtverácký úsměv.

Najednou jsem si nebyl jistý, zda jsem učinil dobře.

„Tak, abych vám vyložil, do čeho se to vlastně pouštíte – pouštíme,“ začal Palfrey věcně u dezertu. „O tom, jak to na Zemi vypadalo před víc než sto miliony lety, máme jisté představy, ale podotýkám, že to jsou jen představy. Situace může být odlišná. Dosud období vrcholné křídy nikdo nenavštívil.“

Jan Petr se zájmem naslouchal, já dojídal dezert. Už dlouho, vlastně ještě nikdy jsem se tak skvěle nenajedl. Číšník uvedl k vedlejšímu stolu pár, mladou atraktivní ženu doprovázenou obstarožním chlápkem, jehož drahý oblek nedokázal zakrýt trojitou bradu a rozměrné břicho. Věnovala nám zkoumavý pohled a pak si ještě chvíli prohlížela jen mě. V džínách a košili s rozhalenkou jsem se zde zjevně vyjímal trochu nepatřičně. Jiný důvod její zvědavost mít nemohla.

„V té době se na zeměkouli nevyskytovaly trvale zaledněné oblasti, tropický, případně subtropický vegetační pás se rozkládal od sedmdesátého stupně severní šířky po sedmdesátý stupeň jižní šířky a v oblastech kolem pólu se šestiměsíčním obdobím bez slunečního svitu rostly stromy a žila zvířata.“

To znělo zajímavě.

„Atmosférický tlak byl pravděpodobně vyšší, obsah kyslíku něco mezi třiceti až pětatřiceti procenty oproti dnešním necelým jednadvaceti. Koncentrace oxidu uhličitého byla dvakrát až třikrát vyšší než dnes.“

„To by měli slyšet zelení,“ poznamenal jsem.

„Líčíte nám horký skleník,“ řekl Jan Petr.

„Ano, skleník s pro člověka potenciálně nebezpečnou atmosférou,“ upozornil Palfrey.

Dojedl jsem poslední lžičku a přemýšlel, co to pro naši expedici znamená.

Jan Petr si nechal přinést účet a chvíli uvažoval.

„Od vás bych potřeboval zprávu, zabývající se všemi aspekty druhohor, které pro nás mohou mít význam,“ požádal doktora.

„S tebou se spojí člověk, který se bude starat o technické zabezpečení. Musíte dát dohromady, jak tam dostat veškeré potřebné vybavení. Zná podrobnosti. A připomínám, všechno je důvěrné, s potenciálními zákazníky jednám jen já.“

Zákazníky? Až teď mi došlo, že Jan Petr akci bere jako obchodní záležitost – samozřejmě, jinak by nezakládal akciovou společnost. Vlastně mu nic jiného nezbývalo, uvědomil jsem si, když jsem si představil, kolik asi musel zaplatit za dvouměsíční pronájem technického vybavení našeho týmu.

„Rozumím, šéfe,“ ušklíbl jsem se.

„Šéf jsem jen tady a teď. Až to doopravdy vypukne, budu lovcem, co si chce pořádně užít, pane konzultante,“ vrátil mi to.

„Zůstaneme ve spojení, nejlépe přes telefon a email.“

S tím jsme se rozloučili.

Ještě večer jsem od Palfreyho dostal první dokument týkající se druhohor, speciálně mezozoika – křídy. Další přišel dřív, než jsem si stačil prostudovat ten první. Čím déle jsem je četl, tím víc jsem své rozhodnutí považoval za ukvapené. Tohle nebyla lovecká expedice, ale výprava do světa, kde kontinenty měly jiný tvar a jiná jména než dnes, kde se z Afriky do Jižní Ameriky dalo přejít suchou nohou; do světa, v němž podle některých spekulací nemohl kvůli vedru existovat život okolo rovníku a docházelo k samovznícením biosféry. Stejně tak jsme se mohli chystat na planetu kroužící okolo úplně jiné hvězdy, než bylo naše Slunce.

Abych si trochu pročistil hlavu, dal jsem se v garáži do výměny svíček a spousty dalších věcí, které je třeba u motoru, jako má můj Esprit, dělat častěji, než si většina lidí myslí. Právě jsem měřil hustotu elektrolytu v bateriích, když jsem uslyšel blížit se auto a pak skřípat štěrk na parkovišti před domem. Vyklouzl jsem ven s rukama zamazanýma od oleje a spatřil jsem lehce sešlý Landrover s nedávno přezutými pneumatikami.

Vystoupil z něj ramenatý, ale mírně přihrbený muž mezi čtyřicítkou a padesátkou. Rozhlédl se, všiml si mě a zamířil ke garáži.

Pohyboval se beze spěchu, v tom, jak kontroloval okolí, bylo cítit jistou ostražitost. Vypadal obdobně jako vůz, kterým přijel – nenápadný, poznamenaný prací, kterou v minulosti vykonal. Přesto vzbuzoval respekt, až jsem se ho skoro obával, a to se mi nelíbilo. Zatvrdil jsem se a vyšel ven ho přivítat.

„Daniel Storch,“ představil se.

„Marek Twilli,“ odpověděl jsem.

Prohlížel si mě, nic neříkal, byl jsem rád, že mám špinavé ruce a mohu se tvářit, že si je zaujatě čistím.

„Pracuju pro Hard Hunters, starám se o technické zabezpečení celé akce. Mám se s vámi spojit.“

Mohlo mě napadnout, že lidé, které Jan Petr zaměstná, budou všechno jiné než obyčejné bílé nebo modré límečky. Daniel Storch za sebou určitě měl pohnutou minulost. Přestože jsem nebyl Sherlock Holmes, vsadil bych se, že nějakou dobu vojákoval.

„Tak se dejme do toho,“ nechal jsem zbytečných úvah. „Netuším, co všechno s sebou povezeme, kolik lidí a materiálu. Asi by bylo dobré, kdybyste mi to zhruba vyložil, a já vás naopak seznámím se skokovým systémem, hlavně jeho omezeními. Nebo to uděláme obráceně. Pojďme ke mně domů.“

Viděl jsem, jak se mi dívá přes rameno na vůz na rampě.

„Krasavec,“ ocenil.

„Budeme s sebou brát i auta?“ zeptal jsem se a vykročil k domu.

„Podle toho, co dokážete transportovat,“ odpověděl a následoval mě. „Ale rád bych.“

„Co udělá vyšší obsah kyslíku a vyšší tlak se spalováním?“ zauvažoval jsem nahlas. „Bude se muset přestavit řídicí elektronika. Nebo –“

„– nebo bude lepší, když tam žádná nebude,“ dokončil. „Potřebujeme maximální spolehlivost. Jednoduchý motor, klasické pružiny nebo listová péra, prostě věci, co opravíme na koleně.“

Měl pravdu.

Za dvě hodiny jsem osaměl s předběžným seznamem materiálu, který jsme s sebou plánovali vzít. Bylo toho víc než dost, připadalo mi, že se Jan Petr chystá do minulosti přestěhovat menší městečko.

Já teď ale musel vyřešit mnohem důležitější problém – jak nás dostat bezpečně tam i zpět. Při skoku docházelo k přesunu časoprostorového kontinua, které jsme my, bytosti omezené na vnímání čtyř dimenzí, chápali jako sféru o průměru patnácti metrů. Ta byla z naší reality vyříznuta bez ohledu na to, zda v ní bylo vakuum, nebo šlo o několik set kubických metrů olova. V měřítku kvantových energií vakua v tom nebyl rozdíl. Existence návratového vektoru znamenala, že ve stejném čase se tentýž kus časoprostorového kontinua bez dodání další energie vrátil zpět. Fyzici to občas přirovnávali ke kyvadlu existujícímu jen v bodech obratu, pro mě to byla dvě řešení komplikované soustavy rovnic. O slova v témže čase a tentýž kus se vedly zuřivé debaty bez nějakého rozumného výsledku.

Já tentokrát neřešil teoretickou, ale ryze praktickou otázku. Kam mám vektor přesně zamířit, když se povrch Země, poloha kontinentů i výška nadmořské hladiny za sto milionů let podstatně proměnila? Co když nás pošlu sto metrů pod zem a my se objevíme v kulové jeskyni vykousnuté do žulového masívu, odsouzeni k pomalé smrti udušením? Nebo naopak vysoko ve vzduchu? Když přistaneme na padácích, jak se pak do místa, v němž jsme se vynořili, dostaneme? To byla nutná podmínka návratu.

V kanceláři jsem nechal své povinnosti plavat a věnoval se sestavování transformačních matic, které by dokázaly provázáním přes kontinuum definovat souvztažnost dvou míst ve dvou časových rovinách s přesností na několik metrů. Lidsky jsem tomu úplně nerozuměl, ale v operátorové logice teorie časoprostorového kontinua, nepřesné a platící jen za specifických podmínek, to fungovalo. Zabral jsem se do toho naplno a jako pokaždé mě ohromil vznešený soulad vesmíru, v němž jsme žili. Tohle byl můj svět, svět hledání vztahů, zákonitostí, vyšší harmonie. Pracoval jsem dva dny v kuse, jedl jsem, jen protože jsem si natáčel budík, spát jsem nemohl. Poprvé od doby, kdy jsem zjistil, že má teorie není tak dokonalá, jak jsem si myslel, jsem se znovu opravdu hluboce ponořil do práce. Možná víc než kdy předtím. Nakonec jsem to díky úplné znalosti vektoru dokázal. On byl po dobu svého trvání absolutní invariant, on byl můj pevný bod, s jehož pomocí jsem chtěl pohnout zeměkoulí. Nebo přesněji skočit z času do času, z parkoviště na parkoviště.

Po několika dlouhých konzultacích s Palfreym jsem zavolal Janu Petrovi.

„Potřebuju zjistit přesnou nadmořskou výšku vykopávek v Argentině. Je tam víc slibných lokalit, ale ideální by to asi bylo někde blízko Challaca, v oblasti Neuquen v Argentině. Kvůli kalibraci souřadnic,“ začal jsem přímo.

Nevysvětloval jsem mu, že polohu místa pak budu komplikovaně vztahovat přímo k místu, odkud budeme startovat.

„Tak si sežeň, co k tomu potřebuješ, účty posílej mé sekretářce a zařiď to. Dám ti přístup k provoznímu kontu Hard Hunters,“ odbyl mě stroze.

„Já?“ zeptal jsem se překvapeně.

Nedokázal jsem si představit, že bych letěl do Argentiny, dokodrcal se do nějakého zapadákova v poušti, sehnal partu geologů, která by pro mě změřila, co potřebuju, nebo to v horším případě provedl sám a pak se v pořádku vrátil. Můj svět představovaly počítače, matematika, dílna s vybavením, hladký asfalt a vůně benzínu.

„Jasně, kdo jiný,“ zasmál se. „Předpokládám, že je to důležité pro náš návrat. Bude nejlepší, když na to dohlédneš sám.“

S tím zavěsil.

Znovu jsem si uvědomil, že jsem se dobrovolně zapletl do mnohem dobrodružnějšího podniku, než na jaký stačím a jaký se mi zamlouvá. Ale už jsem nemohl couvnout – podepsal jsem smlouvu.

Další den jsem si vzal týden neplaceného volna. Vzhledem k chystanému pronájmu naší skokové technologie panoval všude chaos a mě teoretika nikdo nepostrádal. Den mi trvalo, než jsem zjistil, co všechno k měření potřebuji – stačila obyčejná GPS stanice – a jak se na místo, které jsme s Palfreym vybrali, dostanu. Dal mi kontakt na jednoho z paleontologů, kteří nedaleko právě prováděli vykopávky.

Pak už vše následovalo rychle za sebou. Cesta na letiště, první letadlo, transkontinentální let, rozhrkaná Cesna, den zdržení, než jsem dokázal pronajmout džíp, cesta do pouštní osady a pak dva dny plahočení po vykopávkách a jeden večer se sympatickým paleontologem, který mě přinutil vypít víc piva, než mému žaludku a hlavě udělalo dobře. A cesta domů.

Celých šest dní jsem neměl čas pořádně zkontrolovat poštu a teď na mě čekala celá řada dokumentů od Jana Petra, Storcha, Palfreye a v poštovní schránce na plotě vzkaz s pravopisnými chybami psaný neumělou angličtinou, podepsaný Fjodor Grimkov.

Jan Petr v jednom ze svých emailů oznamoval, že Fjodor Grimkov je dalším zaměstnancem Hard Hunters a že s ním máme spolupracovat. Přemýšlel jsem, co může být zač. Člověk, který neuměl používat email a dělal v psaném textu základní chyby?

Zavolal jsem na přiložené telefonní číslo.

„Grimkov, podle telefonního čísla mluvím s panem Markem Twillim,“ ozvalo se těžkým slovanským přízvukem.

„Ano, mám od vás vzkaz, písemný,“ potvrdil jsem.

„Pan Jan Petr mě najal jako stopaře a lovce,“ oznámil mi. „Taky se mám postarat o co největší…“ chvíli pátral nad správným slovem, „…nebezpečí, teda bezpečnost zaměstnanců Hard Hunters,“ vysvětlil. „Bylo by dobré uspořádat párty.“

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, co tím chce říct.

„Myslíte sejít se?“ ujistil jsem se.

Telefon pípl, dosluhující baterka protestovala proti z jejího hlediska příliš dlouhému rozhovoru. Možná bych si měl pořídit nový a nešetřit na nové auto za každou cenu. Vzhledem k dalšímu štědrému honoráři jsem upíral svůj pohled k ještě zajímavějším modelům. Nebo jsem si také mohl pořídit nějakého supersportovního veterána ze sedmdesátých let v horším stavu a dát ho do pořádku.

„Da, ano, sejít,“ souhlasil po chvíli.

I jeho hovor zřejmě vyčerpával podobně jako baterii telefonu.

„Kdy a kde?“

Další pípnutí.

„Čím dřív, tím lepší,“ odpověděl a nadiktoval mi adresu.

Bylo to asi sto kilometrů daleko, po slušných okreskách, příjemná členitá cesta přes kopce.

„Fajn, za chvíli jsem tam,“ odpověděl jsem a nestačil jsem ani zavěsit, protože mobil odumřel.

Krátká sprcha, čisté džíny, triko, ledvinka s doklady a pár bankovkami pro případ nouze. Když jsem usedal do vozu, s potěšením jsem si uvědomil, že mě nemusí trápit cena pneumatik ani benzínu, kterého si Lotus počatý někdy v sedmdesátých letech minulého století bral o něco víc, než bylo dřív pro mou kapsu snesitelné. Obloha byl čistá, slunce už dost vysoko na to, aby neoslňovalo, ale ještě nepálilo. Oblékl jsem si kožené řidičské rukavice, jednu z mých neřestí, zařadil, opatrně přejel přes práh parkoviště; dvojka, trojka, přišlápl jsem plyn a akcelerace mě vmáčkla do sedadla.

Byla to přesně taková jízda, jakou mám rád. Souboj přilnavosti gum s odstředivou silou, souboj adrenalinového našeptávače s život milujícím realistou.

Místo, které Grimkov označil, byla bývalá farma přebudovaná na dům, ve kterém se dalo příjemně a pohodlně bydlet. Pokud majiteli nevadila samota a odlehlost místa.

Zastavil jsem a vystoupil, do zátylku se mi opřelo kruté slunce. Při rychlé jízdě jsem vedro nevnímal.

Zazvonil jsem a čekal. Nejprve se zpoza rohu vyřítili dva psi, možná nedorostlí medvědi, potom se otevřely dveře do budovy, která byla kdysi dávno stájí. Teď zběžným pohledem – slušně vybavenou strojírenskou dílnou.

Vyšel hřmotný muž s plnovousem, gestem zahnal psy a kolébavým krokem došel k plotu. Nad čelem měl ochranné plastikové brýle, jako by ještě před chvílí na něčem pracoval.

„Mark Twilli,“ představil jsem se. „Měl jsem se tu setkat s panem Grimkovem,“ dodal jsem, když dorazil až ke mně.

„John Smith,“ zašklebil se. „Puškař. Grimkov je vzadu na střelnici. Je to kus cesty, ale,“ podíval se na Lotus, „s tím vaším žihadlem byste tam asi nedojel. Budete muset pěšky. Kolem domu a dál po cestě.“

Zařídil jsem se podle pokynů a ve chvíli, kdy jsem si říkal, že jsem někde mezi velkými balvany a skupinami borovic zabloudil, jsem dorazil k úzkému rovnému plácku mezi dvěma pahorky. Podle krytých stání a řady terčů v různých vzdálenostech to byla zmíněná střelnice.

U srubu, spíš pouhého přístřešku, protože místo oken sloužily jen obyčejné otvory s nahrubo přimontovanými okenicemi a dveře chyběly úplně, parkoval starý minivan, boční posuvné dveře otevřené, v něm spousta krabic.

„Došel jste brzo,“ ozvalo se, s leknutím jsem se otočil.

Netušil jsem, odkud se vynořil, ale kousek ode mě stál menší, hubený člověk, šedivé vlasy stažené do culíku, ve tváři třídenní strniště. Obličej měl jako vyřezaný ze dřeva; vrásčitý, nehybný, světlé oči – kousky břízy zasazené do temného dubu. Mohlo mu být čtyřicet stejně jako sedmdesát.

„Marek Twilli,“ představil jsem se rozpačitě.

„Grimkov,“ odpověděl stroze.

Chvíli si mě prohlížel, co viděl, se mu asi příliš nezamlouvalo.

„Ty brýle potřebujete?“ zeptal se.

„Ano, jsem krátkozraký,“ přiznal jsem a ze zvyku si své lenonky očistil.

„Tak si je pozorujte – dávejte na ně pozor,“ opravil se. „V největším bezpečí vy být, když se naučíte bránit – hm, myslím používat zbraně. Už jste někdy střílel?“

Jen jsem zavrtěl hlavou.

„Takže vy ne lovec.“

Přitakal jsem.

„To chorošó. Nebudeme muset zabývat teleskopem. Spousta nezkušených klientů ho chtít a on u velkých pušek k ničemu. Jen rozbít oko. Podchadíte támhle,“ ukázal do stínu střeleckých stání, „párkrát bouchnete a já budu smotréť, jak vám to jde.“

Došel k minivanu a vytáhl z něj pár podlouhlých kufříků, pochopil jsem, že obsahují zbraně.

„Pan Jan Petrovič Flaks,“ použil celé, ale trochu zkomolené jméno, „říkal, že tam, kam my vydáme, žít velká zvířata.“

Grimkov vypadal tak netečně a lhostejně, že jsem neodolal trochu do něj píchnout.

„Jo, hodně velká, dinosauři. Někteří z nich draví a dvakrát větší než slon.“

„Tím to být pro nás těžší,“ opáčil. „Myslím nošení zbraní. Budeme potřebovat kulovnice na nebezpečnou zvěř a ty nelegkije.“

V úlevném stínu přístřešku položil s bouchnutím kufry na jednoduchý stolek.

„Takže jste nestřílel,“ pronesl zamyšleně Grimkov. „A máte nějakou představu o tom, jakou zbraň chatíte vy?“

Mluvil pomalu a pozoroval mě, zda rozumím. Přemýšlel jsem, kde ho Jan Petr vyhrabal a z jakého důvodu najal právě jeho. Specialistů na zbraně byla určitě spousta, alespoň jsem si to myslel.

Jenomže Jan Petr, i když miloval nebezpečné hry, nedělal nic bezdůvodně.

„Nemám. Rád si dám poradit,“ řekl jsem klidně.

Střelil po mně pohledem, jako bych mu o sobě právě něco prozradil, otevřel jednotlivé kufry a začal z nich zbraně a náboje v krabicích vytahovat a rozkládat na stůl.

„Tak pojďme streljať.“

„Budeme lovit, vlastně zákazníci budou lovit, velkou nebezpečnou zvěř,“ začal a při řeči se svýma mozolnatýma rukama s hlubokými rýhami a množstvím starých jizev mimovolně dotýkal jednotlivých pušek.

„Na lov velké zvěře třeba speciální nástroje.“

Při hovoru o předmětu jeho zájmu mluvil plynuleji s méně chybami, i když přízvuk zůstával. Možná o něčem podobném hovořil už vícekrát.

„Tady vidíte pušky určené na lov buvolů, losů, nosorožců a slonů, leopardů, tygrů.“

„Myslel jsem, že lov slonů je už zakázaný,“ poznamenal jsem. „A nosorožců také.“

„Je,“ potvrdil mi. „Ale stejně se loví.“

Na to jsem neřekl nic.

„Jan Petrovič říkat, že se mám připravit na větší zvěř než tu, co já vyjmenoval.“

„Víte jakou?“ zeptal jsem se přímo.

„Doktor Palfrey mi dát tohle,“ odsunul kufřík obsahující sadu teleskopů a ukázal na štos papírů.

Vzal jsem je do ruky a prohlédl si je. Byly to karty dinosaurů žijících na území Jižní Ameriky a Afriky v albském období křídy. Všechny měly stejnou strukturu: kosterní rekonstrukce, pokud byla provedena; přibližné zobrazení vzhledu, základní data býložravec, masožravec, hmotnost, velikost, občas nějaká další informace o životě daného druhu.

„A vy si myslíte, že tyhle zbraně,“ ukázal jsem na stůl, „budou na ta monstra stačit?“

„Tohle je opakovací kulovnice Ruger M77 Mark II Magnum v ráži .416 Rigby. Oblíbená u profesionálních lovců, používaná na lov slonů.“

Vybral jednu z pušek. Neviděl jsem na ní nic zvláštního, pouze jako člověk, který sem tam obrábí kovy, jsem musel ocenit dokonalé strojní zpracování.

„Hodně velký africký slon může vážit až šest tun, a tahle zbraň je ho schopná zastavit na kopějce – pokud se samozřejmě trefíte do správného místa.“

„Na kopějce?“ nechápal jsem.

„Na deseticentu,“ vysvětlil mi.

Očekával jsem, že se usměje, ale jeho tvář zůstávala stále stejně netečná.

Zalistoval jsem kartami a vytáhl kartu označenou jménem giganotosaurus. Na obrázku pod textem byly zobrazeny profily dvou ještěrů – ten menší patřil Tyrannosauru rex, ten větší právě giganotosaurovi. Zuby čnící z lebky vyfocené někde v muzeu připomínaly dýky.

„Hmotnost šest až osm tun,“ přečetl jsem, „některé odhady udávají i více. A slon je býložravec,“ upozornil jsem Grimkova.

Třeba měl v biologii mezery a tenhle drobný rozdíl si neuvědomoval. Na další kartě, u daleko monstrózněji vyhlížející ptakoidní ještěrky, jsem našel ještě děsivější údaj – devět až deset tun.

„Opravdu si myslíte, že ty pušky budou stačit?“ zeptal jsem se pochybovačně.

„Lepší neexistují,“ řekl a zjevně to považoval za dostatečnou odpověď.

„Tak v tom případě chci tu nejvýkonnější pušku, co existuje,“ vybral jsem si logicky.

Chvíli to vypadalo, že mi něco řekne, ale pak mi jednu podal.

„Tahle je nejsilnější ze všech, co já zatím sehnat.“

Odněkud vyčaroval náboj tvarem připomínající raketu Saturn, zatažením za boční páku otevřel komoru a vložil ho dovnitř. Pak zatáhl ještě jednou a pušku mi podal.

„Zkuste, jak vám bude sedět, střílejte někam tam,“ ukázal k řadě terčů. „A pevně se rozkročte. Pojistka tady.“

Nelíbilo se mi to jeho střílejte někam tam. Jako bych nedokázal trefit ani ty nejbližší terče. Poslechl jsem ho, zapřel botku pažby do ramene, namířil a zmáčkl spoušť. Nic, uvědomil jsem si, že jsem zapomněl na pojistku. Podíval jsem se na Grimkova, ale mlčel, jen mě lhostejně pozoroval. Odjistil jsem, zhluboka se nadechl, položil ukazovák na spoušť a zmáčkl.

Někdo mě praštil do obličeje a pak zezadu do hlavy, uvědomil jsem si, že sedím na zemi opřený o stůl, který jsem svým pádem převrhl, puška leží o kus dál v trávě a v hlavě mi rezonuje zvuk výstřelu.

Zpětný ráz té příšernosti, ze které jsem právě vystřelil, mě knockoutoval. Terč, na nějž jsem mířil, zůstal samozřejmě neporušený. Brýle to odskákaly naplno, skleněné střepy se leskly v trávě všude okolo mě. Ještě že jsem měl v palubní desce náhradní.

Cítil jsem, jak mi ve tváři naskakuje podlitina, hlava mě bolela, klíční kost jí zdatně sekundovala. Grimkov ušel pár kroků, zvedl pušku a zkontroloval, zda je v pořádku. Konečně se mi podařilo se zvednout na nohy, pořád ještě trochu třaslavé v kolenou.

Cítil jsem se otřesen a věděl jsem, že pokud něco neudělám, budu se za chvíli pušky bát mnohem víc než teď. Nebylo mi lépe v kanceláři? Bylo. Asi.

„Fajn, tohle bylo na mě trochu silné. Něco slabšího, co by ale přece jen dokázalo zastavit ta monstra?“ přinutil jsem se říct.

V Grimkovově tváři se objevil pomalý úsměv. Připomínal vrásnění zemské kůry v jen mírně zrychleném měřítku.

„Otřete se, krvácíte z obočí,“ podal mi balíček papírových kapesníků.

„Začneme malorážkou. Pokud chtít opravdu naučit střílet, myslím nejen na střelnici, ale i v terénu za nepředpokládaných situací, musíte několik tisíc výstřelů udělat.“

Z množství krve na kapesníku se mi udělalo trochu mdlo, ale Grimkov se tvářil, že to nic není, tak jsem ho napodobil. Snad věděl, co dělá.

Domů jsem odjížděl o tři hodiny později s bolavým ramenem a prsty, cestou mě k tomu ještě začala bolet záda. Od malorážky jsem stačil postoupit k o poznání kopavější winchestrovce.

Další dny jsem lítal v jednom kole a snažil se všechno stihnout. Profesor Valentrep vyjádřil potěšení, že najímatel technického vybavení, firma H&H, Jan Petrova krycí zástěrka, požádala o někoho, jako jsem já, schopného udržovat v chodu datovou komunikaci počítačů projektu se světem a tedy zajištění aktuálnosti našeho modelu kontinua. Vyšel jsem mu vstříc a prohlásil, že to samozřejmě zařídím, on mě na oplátku ubezpečil, že mé dva měsíce dovolené mi budou proplaceny podle naší předchozí dohody. Jak výhodné pro obě strany.

H&H mi oproti názvu Hard Hunters nepřišlo příliš jiné – Jan Petr byl občas ve svých hrách na utajení téměř dětinský. Ale zatím mu to stále procházelo. Já sám jsem znovu, stále dokola a pokaždé jinak, ověřoval výpočty, které určovaly místo přistání v minulosti, a téměř donekonečna projednával se Storchem, co všechno s sebou vezmeme. Množství techniky na seznamu bylo neuvěřitelné, ve většině případů jsme našli řešení, ale malou dvoumístnou helikoptéru jsem musel odmítnout. Už i terénní vozy budeme muset dostávat do podzemní komory po částech.

Každý podvečer jsem absolvoval další lekci ve střelbě. Rameno i tvář mě bolely stále víc, cítil jsem se, jako když jsem kdysi nedobrovolně absolvoval boxerský zápas na střední škole. Spíš hůř. Tohle byl zápas na víc kol.

Ve čtvrtek už jsem měl opravdu dost. Doma jsem se vybelhal ze sprchy a neoholený padl do postele, poslední, co jsem vnímal, byla voda z mokrých vlasů stékající mi po obličeji. Asi bych se měl ostříhat.

Až ráno jsem zkontroloval poštu a objevil ve schránce krémovou obálku z tvrdého papíru, bez adresy, pouze s mým jménem.

Obsahovala luxusně vyhlížející pozvánku na večerní párty společnosti Hard Hunters pořádanou ku příležitosti seznámení účastníků lovecké expedice tisíciletí. Pod textem se skvěl emblém řvoucího lva orámovaný dvojicí loveckých ručnic. Chvíli jsem pozvánku rozpačitě obracel v prstech a pak prohlížel šatník. V džínech jsem tam jít nemohl. Oblek, v němž jsem obdržel diplom, vyšel z módy už před léty, a pokud bych přehlédl tuto drobnost, díry vykousané moly se už jen tak zanedbat nedaly. To znamenalo koupit nový, to znamenalo zdržení a to znamenalo, že později budu vše v šíleném spěchu dohánět. Poslal jsem zprávu do ústavu, že dorazím později, a vrátil se do koupelny, abych dokončil ranní hygienu. Ze zrcadla mě pozoroval muž s modřinou přes půl obličeje, ospalostí ještě stále zamženýma očima a rozcuchanými vlasy s délkou na půl cesty mezi máničkou a Robinsonem Crusoem. Tu modřinu bych dokázal zamaskovat jen s pomocí svářečské kukly.

Oblékl jsem si košili s krátkým rukávem, sandály a džíny, sedl do Lotusu a vyrazil. Cestou jsem se ještě stavil v myčce a smyl z karosérie prach ze včerejší cesty na střelnici za Grimkovem. Ve městě jsem zaparkoval na jediném místě, kde se zatím ještě neplatilo parkovné, shodou okolností se nacházelo na půl cesty mezi dvěma obchody: Lavaceho móda a Nakupujte levně a kvalitně. Pokud už jsem čas od času potřeboval něco na sebe, v rámci optimalizace poměru cena x výkon jsem samozřejmě navštěvoval obchod Nakupujete levně a kvalitně. Dokonce tam měli i nějaké obleky, i když i mému neškolenému oku připadaly lehce z módy. Nespokojeně jsem sáhl do přihrádky přístrojové desky a snad po osmé se podíval na pozvánku. Proč mě tam JP vlastně tahá? Jsem jen jeho nájemná síla! Znechuceně jsem vystoupil a zamířil k Lavaceho módě.

Už první okamžik mě měl varovat. Téměř neslyšitelné šumění klimatizace, mramorová dlažba a koberce, oděvy rozmístěné na ramínkách tak, aby si je každý mohl prohlédnout, obrazy na stěnách.

„Přejete si?“

Zpoza zrcadly obloženého sloupu vyklouzla mladá žena v kostýmu, který pravděpodobně pocházel přímo ze skladu obchodu, dokonale nalíčená, mrkání dlouhých černých řas vydatně napomáhalo ventilátorům.

„Potřebuji oblek. Na párty loveckého klubu,“ vykoktal jsem.

Pod blůzou se jí zřetelně a nezřetelně současně rýsovala krajka podprsenky, na okamžik jsem očima sklouzl do výstřihu a pak opět rychle zpět k obličeji. Věděl jsem, že se červenám. Proklínal jsem se za to, ale snažil jsem se zachovat chladnou tvář.

„Tak to jste přišel na to nejlepší místo,“ ozvalo se zleva.

Líčením se podobaly, ale oč měla první vyzývavější výstřih, o to měla druhá rafinovanější šikmo střiženou sukni s rozparkem.

„Lovecká párty?“

Objevila se třetí žena, očividně šéfka dvou předchozích, o patnáct dvacet let starší a svým vzhledem popírající zákonitosti stárnutí a narůstající entropie.

Možná, že když je člověk zaměstnán v obchodě s takovým zbožím, platí pro něj jiné přírodní zákony, napadlo mě. Chudák Maxwell.

„To chce něco střihem ležérního, ale z velmi kvalitního materiálu,“ pronesla královna obchodu.

Jako by to byl nevyřčený rozkaz, začaly mě navigovat do další místnosti. Lavaceho móda byl labyrint, za nějž by se nemusel stydět ani Mínotaurus.

Pak už jsem si jen poctivě zkoušel kalhoty, košile a saka a poslouchal mně nesrozumitelné poznámky týkající se střihů a nedostatků jednotlivých modelů.

„Myslím, že to máme,“ zhodnotila po hodině výsledek mého urputného týrání vládkyně salónu.

„Jen, vzhledem k vysportovanosti vaší postavy, necháme trochu zmenšit vycpávky ramen a přizpůsobíme pas kalhot. Náš krejčí to zvládne za chvíli. Budete mít čas právě tak zajít si ke kadeřníkovi – samozřejmě, máte-li to v plánu,“ usmála se. „Pan Bovie přes ulici je výtečný a mám s ním dobré vztahy, zavolám mu, chcete-li.“

Jen jsem přikývnul. Všechno bylo lepší než profesionální péče těchto příliš dokonale vyhlížejících žen.

S úlevou jsem vyšel ven, do poledního vedra. Musel jsem uznat, že označit mou chorobnou vyhublost za dokonalou vysportovanost byl z její strany dobrý tah. A výměna vycpávek ramen také. Ve většině sak jsem vypadal jako strašák.

V kadeřnictví jsem vyslechl litanii pana Bovieho, a než mi začal ukazovat jednotlivé střihy, zarazil jsem ho.

„Na krátko, na ježka. Asi takhle,“ ukázal jsem dvěma prsty.

Zatvářil se uraženě, ale přikývl.

Když jsem platil, udělalo se mi nevolno. Za to jsem mohl pořídit přední tlumič od chlapa, který je dělal na objednávku přímo pro Esprity. Kdybych byl co k čemu, naúčtoval bych to Janu Petrovi jako nutné vydání, ale věděl jsem, že něčeho takového se neodvážím.

Podle pozvánky se párty konala v Davisburgu. To pro mě znamenalo zhruba sto kilometrů, ale řídit mi nikdy nevadilo, tím spíš, že jsem nemusel tolik šetřit kvůli benzínu a pneumatikám. Když jsem přibrzdil před vchodem do hotelu Hemingway hlídaným dvěma livrejovanými vrátnými, musel jsem se znovu ujistit, že jsem si nespletl adresu. Nespletl. Jan Petr zvolil nejluxusnější hotel ve městě. Vystoupil jsem, abych se rozhlédl po místu k zaparkování, ale už u mě stál další zřízenec, tentokrát v šoférské čepici a stylizovaném oblečení.

„Dovolíte? Zaparkuji vám vůz.“

Můj pochybovačný pohled si vyložil správně. Lotus se svým sportovním řazením a odladěným motorem potřeboval velmi lehkou nohu.

„Jsem vyškolen k zacházení i s velmi extravagantními vozy,“ snažil se rozptýlit mé obavy. „A zvládnu i tohohle nádherného veterána.“

„Tak jo, doufám, že ho nepochroumáte, kytování a laminování nesnáším,“ odpověděl jsem a podal mu klíče.

Zazubil se a téměř uctivě se posadil do vozu. Nohu měl opravdu lehkou.

Levému vrátnému jsem ukázal pozvánku, pravý mi otevřel dveře a další hotelový úředník mě doprovodil až do Modrého salónu, kde se celá záležitost měla odehrát.

V místnosti už postávalo několik lidí se skleničkami šampaňského v ruce, Jan Petr mezi nimi korzoval a šířil kolem sebe pohodu a příjemnou náladu stejně nenuceně a snadno jako moucha tse-tse spavou nemoc.

Zaregistroval mě ještě dříve než číšník se šampaňským.

„Vypadáš skvěle,“ zhodnotil můj zevnějšek, když dorazil až ke mně. „Dokonale reprezentativně, mohli bychom tě rovnou dát na první stránku firemních materiálů.“

Za ty peníze by dobře vypadal i strašák na poli. „Kdybych byl co k čemu, přinesu ti stvrzenku a budu chtít uhradit náklady, protože jsem si tohle všechno,“ cvrnknul jsem do klopy saka, „pořídil jen kvůli téhle snobské akci.“

„Je to snobská akce,“ přitakal. „Ale lístek na tuhle loveckou šou stojí padesát milionů. Nemohu servírovat nic jiného než prvotřídní zboží, jako je například tohle šampaňské.“

„Padesát milionů, panebože,“ vydechl jsem. „Měl jsem ten účet přinést.“

JP se zatvářil pobaveně.

„Když tenhle ohoz,“ sklouzl do žargonu let dávno minulých, „v příštích čtyřech měsících nepoužiješ, proplatím ti ho.“

Tvářil se přitom šibalsky. Obchodoval, to ano, ale současně hrál vlastní hru pro osobní, ryze soukromé potěšení.

„A když ho použiješ, pozveš mě do baru na pár panáků.“

„Beru,“ souhlasil jsem a napil se.

Šampaňské chutnalo docela dobře, ale neviděl jsem na něm nic zvláštního. Asi proto, že jsem zatím nic podobného nepil.

„Jsem tu vozem, tohle je má první a poslední sklenka,“ oznámil jsem mu.

„Hosté párty mají rezervovány pokoje,“ prozradil, „předpokládám, že se vše protáhne a ty budeš muset vysvětlovat spoustu dotazů našich zákazníků. Zbytečně je nestraš, tvař se sebejistě. Všechna rizika jsou podrobně popsána ve smlouvách, které s Hard Hunters uzavřeli. Ty teď zastupuješ intelektuální element, mladého matematického génia, díky němuž se vypravíme tam, kde ještě nikdo před námi a zřejmě ani nikdo po nás nebyl a nebude.“

„Rozumím,“ přikývl jsem suše.

„A také se dobře bav,“ poradil mi. „Jdeme tě představit.“

„Mark Twilli, lady Olivie Campbell, lord Walter Campbell,“ začal hned u nejbližší dvojice.

Manželé vypadali jak z příručky o aristokratech. Oba přes šedesát, hubení, při pohledu z dálky nenápadní, ale z blízka vyvstávaly detaily prozrazující jejich společenské zařazení.

„Rád vás poznávám, mladý muži,“ pronesl sir Campbell a potřásl si se mnou rukou. „Na génia vypadáte až příliš normálně.“

Repliku doprovodil udiveným výrazem, takže z ní udělal víceméně kompliment.

„Já bych naopak řekla, že vypadáte mnohem lépe než prodavači, co se mi v salónu u madam La Fondée snaží pokaždé prodat co nejdražší šaty,“ nesouhlasila lady Cambell.

Nevěděl jsem, co na to říct, ale tušil jsem, že nějaká replika je očekávána.

„No, jaký obličej mi narostl, takový mám,“ zkonstatoval jsem nakonec nepříliš chytře.

„Bravo! Vždy rovnou k jádru věci,“ sir Campbell se zatvářil, jako bych pronesl bůhví jakou duchaplnost.

Otevřely se dveře a do salónku vplul Henry Wirgan. On na rozdíl ode mě očividně netrpěl při vstupu rozpaky. To ale byl můj problém, ne jeho.

„Host?“ zeptal jsem se Jana Petra a naznačil pohledem směr.

JP se ohlédl a rozzářil se.

„Ano. Stačilo se zmínit o této příležitosti a Henry si okamžitě rezervoval místo.“

Když mi to říkal, vypadal naprosto nevinně, neznat ho už pár let v době, kdy se neuměl ještě tak dokonale přetvařovat, uvěřil bych mu.

„Ehm, ehm,“ chopil se slova opět sir Campbell. „Můžeme si gratulovat, že tak zdatný a proslulý lovec, jako je Henry Wirgan junior, s námi pojede. Má tu nejlepší pověst a myslím, že prestižní kořisti bude dost pro všechny.“

Wirgan už mířil naším směrem, v ruce číši šampaňského, na všechny strany rozdával přátelské pohledy.

Bohatý, pohledný, silný a neodolatelný. Já byl jen chytrý a ještě ne dostatečně na to, abych dokázal vypracovat správný model časoprostorového kontinua. Svého největšího úspěchu v životě jsem dosáhl jen díky náhodě. Sakra.

„Madam! Sire! Jane!“ věnoval jednomu po druhém lehkou úklonu, formální a současně osobní. „Jsem rád, že se zde potkáváme.“

Já rád nebyl. Na druhou stranu, mě vlastně ani nepozdravil.

Napil jsem se, v nose mě přitom zalechtaly bublinky šampaňského, až jsem se málem rozkašlal, ale naštěstí jsem to zvládl.

„S Markem už se znáte,“ prohodil nenuceně Jan Petr, „to díky němu je vlastně celý tenhle podnik možný. Hard Hunters ho najala jako experta, který nás v pořádku dostane tam i zpět.“

„Hard Hunters je akciová společnost, kterou ve skutečnosti vlastníte vy, potažmo váš otec,“ zamíchala se do hovoru lady Campbell s šibalským úsměvem ve tváři. „Před námi to nemusíte tajit.“

„Netajím, madam,“ zasmál se Jan Petr. „A musím říct, že v tomhle podniku mám většinový podíl já, ne můj otec. Ale jakmile organizační blázinec skončí, stanu se pouhým účastníkem lovecké expedice. I já si ji chci užít. Je to jedinečná příležitost.“

Lady Campbell se podívala na svého manžela a zamyšleně přitom pokývala hlavou.

„Věřím, že přivezeš zpět nějakou opravdu zajímavou trofej a nové historky, drahý.“

„Jistě drahá, udělám pro to všechno. Čím zajímavější, tím lepší. Uslyšíš je první.“

Mezi dvojicí to jiskřilo a já nedokázal pochopit, zda v dobrém nebo ve zlém. Každopádně nevypadali na pár, který se spolu nudí.

„Kde jsi přišel k té úžasné modřině?“ zašklebil se Henry Wirgan.

Se snadností přirozeného dravce našel můj nejslabší bod.

„Vypadáš, jako by tě někdo pořádně praštil do obličeje,“ pokračoval.

Ostatní se zájmem naslouchali a mě žádná vtipná odpověď nenapadla.

„Učil jsem se střílet a hned první výstřel jsem neustál.“

Henry Wirgan se rozesmál hlasitým pohrdavým smíchem. Ne tak hlasitým a tak pohrdavým, aby to vzbudilo nevoli. Možná jsem však byl jen přecitlivělý.

„No, dám si pozor, abych nestál nikdy v tvé blízkosti, až budeš střílet,“ odpověděl nakonec. „Možná bychom mu raději žádnou zbraň dávat neměli. Aby si doopravdy neublížil,“ prohodil směrem k Janu Petrovi.

Ten se na mě podíval, v očích jsem mu viděl stopy pobavení. Tahle nepříjemná výměna uštěpačných replik se mu určitě líbila, vsadil bych se, že tak nějak to plánoval.

Uvědomil jsem si, že naší poměrně hlasité diskuzi naslouchají i další. Starší muž, který před okamžikem mluvil se svým společníkem německy, a žena bez doprovodu. Uvedl jsem se skvěle.

„Pokud bych se mohl spolehnout na kvalitu a pověst krále lovů, určitě bych se o střílení nezajímal. Já jsem ten, kdo vás dostane tam a zpátky, to je moje práce. Z vlastní zkušenosti ale vím, že nemáš tak jistou ruku a pevné nervy, jak se povídá, proto se raději naučím zacházet s puškou a postarám se sám o sebe…“ vzmohl jsem se na odpověď.

„Omluvte mě prosím na chvíli,“ vzdálil jsem se a zamířil k číšníkovi, abych se zmocnil další sklenice a vykázal tím nějakou činnost.

Teď abych si dával pozor a nepotkal se s Henrym Wirganem o samotě na toaletách. Vypadalo to, že mě JP opět navezl do ošemetného podniku.

Uklidňoval jsem se kaviárem a nemohl jsem se rozhodnout, který ze tří podávaných druhů je chutnější.

„Netušila jsem, že vás tady potkám,“ vyrušil mě z epikurejské meditace hlas, který jsem si v prvním okamžiku nedokázal zařadit.

Ohlédl jsem se bez uvažování a zůstal stát s otevřenými ústy, která jsem vzápětí zavřel s jasně slyšitelným cvaknutím zubů.

Krása a bohatství je jedinečná kombinace. Dosud jsem předpokládal, že nejlepší krejčí či švadleny šijící pro zámožné klienty jsou nejlepší, protože dokáží dokonale zakrýt nedostatky. Tady si návrhář šatů naopak vyhrál, aby maximálně zdůraznil klady a přitom zachoval zdání distingované cudnosti. Alice Goodwigová byla krásná, úchvatná, dech beroucí. Poslední přirovnání platilo v mém případě doslova.

„Ehm,“ začal jsem zkušeně – z konverzace se sirem Campbellem jsem přece jen něco pochytil, „ehm, já také nečekal, že vás tady potkám.“

„Ráda lovím, je to můj koníček, vášeň, jinak byste mě tehdy Na vyhlídce nepotkal.“

„Máte pravdu, mé holmesovské analytické já asi na chvíli usnulo,“ pokrčil jsem rameny.

Šaty jí odhalovaly celá ramena, musel jsem se nutit, abych se jí při řeči díval do obličeje a ne někam jinam.

„Víte, před třemi týdny, myslím tehdy Na vyhlídce,“ pokračovala a najednou vypadala lehce nejistá, „Henry reagoval tak výbušně kvůli mně.“

Sklenička s vínem, vlastně šampaňským, je skvělá věc. Člověk se jí může držet a lépe tak schová svou nervozitu. Možná jsem i vypadal jako světák, nebo alespoň společensky zběhlý člověk. No, prostě normálně.

„Ano?“ nadhodil jsem tázavě.

„Rozčílila ho poznámka, kdy jste zlehčoval nebezpečí lovu. Můj otec zemřel při lovu. Narazil na medvěda, který měl s lidmi, tedy přesněji s lovci zkušenosti. Obešel ho v kruhu, dostal se mu do zad a zabil ho.“

„To je mi líto,“ řekl jsem.

„Je to už dávno,“ pohodila hlavou.

Zastavil se u nás číšník, odložil jsem prázdnou číši a vzal si plnou. Dnes už každopádně řídit nebudu. Prostě světák.

Možná by nějakým fyzikálním zákonem měla být zakázána existence tak krásných žen, jako byla Alice Goodwigová. Nebo by měla být zakázána existence chudých nezajímavých vědců, kteří mají tendenci se do nich zamilovávat. Něco takového jsem opravdu nepotřeboval.

„Je mi to líto, ale stejně trvám na svém názoru. V devatenáctém století existovala pro člověka nebezpečná zvěř – sloni, lvi, tygři, nosorožci. Tihle nebezpeční tvorové byli loveni za pomoci jednoranných, maximálně dvouranných pušek s náboji založenými na bázi černého střelného prachu,“ začal jsem si zavírat dveře. „Tehdy to byla opravdu skutečná hra kdo s koho. Dnes s opakovacími kulovnicemi s výkonem i přesností dostačující k likvidaci malých tanků minulého století je to prostě jednoznačná záležitost,“ pokrčil jsem rameny.

„Odkdy jste expertem na lov a jeho historii?“ zeptala se jedovatě. „Nebo jen odborník na techniku?“

„Jsem expertem najatým loveckou společností,“ odpověděl jsem, „a proto jsem se začal zajímat o vše, co s tím souvisí. To je všechno.“

„Možná zjistíte, že na skutečném lovu je to trochu jinak, než to vypadá v učebnici.“

Odešla bez rozloučení.

Asi to nebyl společenský prohřešek, protože já byl zaměstnanec a ona klient. Stejně to ale trochu bolelo.

Přesto jsem ji s požitkem sledoval po celou dobu, než došla až k Henry Wirganovi. Oceňoval jsem, jak splývající šaty zdůrazňují přirozený rytmus chůze a střídavě zcela zahalují nebo naopak obtahují křivky jejího těla. A když pak při prvním slově hněvivě pohodila hlavou, až jí pramen vlasů přistál na stříbrné sponě držící drdol, věděl jsem, že jsem ji naštval v pravý čas. Teď už bych to vědomě nedokázal, protože to jediné gesto stačilo, abych se do ní zamiloval.

Zbytek večera proběhl bez dalších vyrušení. Seznámil jsem se s ostatními klienty Hard Hunters a odpověděl na tucet otázek. Na to, že se chystali vypravit sto milionů let do minulosti, byli všichni až nečekaně bezstarostní a zjevná rizika si nepřipouštěli. Nebo je Jan Petr na smlouvě uvedl tak drobným písmem, že o nich ani nevěděli.

Semjon Ivanovič Lavaskin doprovázený svou o patnáct let mladší ženou Sofií Jegorovnou chtěl vědět, jak je pravděpodobné, že se podaří objevit další volný vektor směřující do minulosti. Má odpověď, že milionkrát méně než výhra ve sportce, ho naprosto uspokojila.

Baron Joachym Mauschwitz von Ameruh se zajímal o omezení, co všechno si může vzít s sebou tam a zpět. Vysvětlil jsem mu, že jsme limitováni pouze transportovaným objemem a ničím jiným, pro přesnější údaje jsem ho odkázal na Daniela Storcha. Ale možná mu stačil i můj povšechný údaj, že se jedná zhruba o osmnáct set metrů krychlových materiálu.

Další klientka Hard Hunters, paní Jessica Meyersová, neměla žádné zvláštní otázky, měl jsem z ní pocit, že chce pouze prohodit pár nezávazných slov a zjistit si, s kým vlastně pojede. Překvapilo mě, že se bez jakékoliv další blízké osoby účastní tak náročné výpravy. Nebyla o mnoho mladší než sir Campbell, i když stejně jako on v sobě skrývala houževnatost lidí, kteří se celý život spoléhají na své tělo a často se pohybují v divočině. Poslední klient se jmenoval Chuan Martinéz a napohled v sobě neměl ani špetku hispánské krve. Ten se nezeptal na nic a vůbec jsme spolu nepromluvili. Rozpor mezi jeho vzhledem germánského heroa a jménem mě zaujal natolik, až jsem se rozhodl zjistit o klientech Hard Hunters, co nejvíc toho z veřejných zdrojů bude možné. Něco určitě. O lidech, kteří si mohou dovolit zaplatit za lovecký lístek padesát milionů dolarů, se většinou něco ví. Nebo vůbec nic.

Ráno jsem vstal brzo s překvapivě čistou hlavou, kterou jsem připisoval vínu po padesáti eurech za láhev, a do kanceláře se dostavil jen o půl hodiny později než obvykle. Celý den jsem pak žhavil počítače i telefonní linky a snažil se zařídit dodržení harmonogramu, který Jan Petr poslal ve dvě hodiny třicet ráno. On snad opravdu nešel spát vůbec. A pak jsem ještě pozdě odpoledne, spíš už k večeru, uháněl na střelnici ke Grimkovovi. Kdybych se nesetkal s Henrym Wirganem, asi bych se na to vykašlal. Střelba opravdu nepatřila do mého života. Ale nechtěl jsem se v budoucnu za žádnou cenu spoléhat na pochodující reklamu na anabolické steroidy a platinovou kreditní kartu v jednom. Měl jsem z něj pocit, že by mě spíš strčil do cesty divokému praseti, než mi doopravdy pomohl. Samozřejmě, pokud by mu nemohli dokázat vraždu prvního stupně. Po pravdě řečeno, já bych nejraději udělal to samé. Jenomže on by to prase asi přepral.

Můj první pocit z promarněného času se na střelnici brzy rozplynul a z téhle už bůhvíkolikáté lekce jsem měl podivuhodně dobrý pocit, téměř nadšený. Střílel jsem už z poctivé kulovnice a na pětadvacet metrů zasahoval terč pokaždé, na padesát metrů ve dvou třetinách případů.

Začalo mě to bavit natolik, že jsem zkoušel co nejrychlejší nabíjení a střídavou palbu na různé cíle. Kupodivu jsem se přitom nezhoršil, spíš naopak, a to i přesto, že jsem se cítil unavenější.

„Střelnice není všechno,“ vyrušil mě z mého střeleckého zápalu Grimkov.

„No, to asi ne,“ souhlasil jsem a otřel si pot z čela.

Najednou jsem neměl chuť už ani jednou zmáčknout spoušť. Bolelo mě celé tělo včetně uší i očí. Třikrát jsem cvakl uzávěrem, vyprázdnil zásobník a opatrně položil pušku na prázdný stůl.

Grimkov mě přitom pozoroval a neříkal nic.

„Tohle je zbraň, na kterou bych si měl zvyknout?“ nadhodil jsem a napil se minerálky, kterou jsem si přinesl s sebou. Voda zteplala, ale měl jsem pořádnou žízeň, takže mi to bylo jedno. Nevěděl jsem, co náš střelecký expert celou dobu dělal, ale také vypadal, že má odpoledního vedra dost. Podal jsem mu láhev, i když už v ní zbývala sotva čtvrtina a já měl stále napůl sucho v ústech. Přimhouřil oči, stříkl si mezi rty dva hlty a zase mi ji vrátil.

„Díky. Ne, tohle je kulovnice tak na srnce, z blízka na jeleny. Vy potřebovat něco výkonnějšího. Něco takového,“ ukázal mi zalamovací pušku s dvěma hlavněmi pod sebou.

„Kulová kozlice CZ Stopper .458 WinMag. Jednoduchá, za všech okolností spolehlivá, další rána k dispozici tak rychle, jak dokážete stisknout druhou spoušť. Tenhle typ už se nevyrábí, ale já zaručit se za ni. Nedám na tenhle styl dopustit.“

Puška vypadala proti té, kterou jsem střílel, jako menší dělo. Ústí obou hlavní měla hrůzu nahánějící průměr, mimoděk jsem si sáhl na naražené, stále ještě bolavé rameno a tvář.

„Vezměte si ji,“ podal mi zbraň. „A trénujte nabíjení. V leže, kleče, na boku. V každé myslitelné poloze, kterou si dokážete představit. „A tady máte náboje. Nejlepší bude nosit je na opasku. Jsou tak stále při ruce.“

„A co když náhodou vystřelím?“ chtěl jsem vědět.

„Nevystřelíte. Jsou školní. Sloužit k tomu, abyste osvojil správné návyky a zarýt je pod kůži,“ vysvětlil.

Zajímalo by mě, zda se stejně věnoval všem zaměstnancům Hard Hunters, nebo jsem mu připadal jako největší ňouma ze všech.

„Myslel jsem, že se střílením naprázdno mechanismus ničí.“

„Ničí,“ přitakal. „Ale mám k dispozici dobrého puškaře a spoustu továrních náhradních dílů.“

„Nemám zbrojní pas,“ zkusil jsem poslední námitku.

Neodpověděl na ni, jen mě dál pozoroval pohledem, o němž jsem nedokázal odhadnout, co znamená. Pokud by Buddha lovil a měl nějaký vztah ke zbraním, byl by to tento člověk.

„Fajn, asi bych se teda neměl nechat načapat policií,“ odpověděl jsem si nakonec sám a dopil poslední zbytek vody.

„Nevědět, jak to v téhle zemi chodí,“ řekl na rozloučenou a zamířil dál k strmým svahům hor.

Nechápal jsem, co tam chce v podvečer dělat, ale byla to jeho věc.

Domů jsem jel přesně podle předpisů. I když jsem se před Grimkovem snažil tvářit jako suverén, neuměle zabalená puška opřená o sedadlo spolujezdce mě pekelně znervózňovala. Naštěstí se transport obešel bez jakýchkoliv problémů.

Čas skoku se blížil a já pracoval čtrnáct hodin denně a za běhu řešil problémy vznikající ze Storchových nároků dostávajících se do konfliktu s omezeními, jimiž mě naopak zase zásobovali naši ústavní technici. Ve chvíli, kdy jsem zuřivě přemýšlel, kam umístit další rezervní naftový agregát, který se najednou objevil na seznamu věcí, zazvonil telefon. Už dávno jsem v kanceláři (zůstal jsem ve své původní, abych pak nemusel profesorovi nebo někomu z doktorů vysvětlovat přítomnost svých zapomenutých věcí v jejich pracovnách) neměl starý telefon z minulého století, ale nový ukazující čísla stanic a jména volajících, pokud je měl v paměti. U mezistátních hovorů překvapivě zobrazoval alespoň oblast, kde se volající nachází. Měl jsem pocit, že tahle vymoženost jde lehce za hranici legálnosti, ale nezajímal jsem se o to. Další zabzučení, nápis Hledám vystřídalo slovo USA a po chvíli Virginie. Číslo samotné zůstalo skryté.

Trochu nejistě jsem zvedl sluchátko.

„Prosím.“

Ve Virginii jsem nikoho neznal.

„Mluvím s panem Markem Twillim?“

„U telefonu. S kým mluvím já?“

„Joseph Magyard, redaktor týdeníku Moderní věda. Naše čtenáře by velmi zajímaly poslední pokroky ve vašem výzkumu Kauzálních skoků. Četl jsem článek prezentovaný na konferenci v Seattlu, jehož jste byl spoluautorem, a myslím, že vy jste ten správný člověk, který by tak složitou věc dokázal vysvětlit alespoň částečně srozumitelně.“

Nadmul bych se pýchou – kdyby mi takhle zavolali před měsícem a půl.

„Mám hodně práce,“ odpověděl jsem odtažitě.

„To je mi jasné. Mohli bychom vše probrat u oběda, na který bych vás – by vás naše redakce pozvala?“

„Řekněme pozítří?“ navrhl jsem. „V podniku Pod dubem, je to tady ve městečku, téměř v centru.“

„Skvělé, pane Twilli, už se moc těším. Tedy v jednu hodinu?“ dodal po kratší odmlce.

„Také se těším,“ ukončil jsem.

Po přerušení spojení na displeji ještě chvíli přetrvával nápis USA, Virginie. O Virginii jsem nevěděl téměř nic kromě toho, že jsem kdysi v nějakém špionážním románu přečetl, že se v ní nachází Langley, kteréžto je sídlem CIA. Byla to hloupost, ale pokud dotyčný opravdu volal z Virginie a byl skutečně redaktorem Moderní vědy, určitě by mu nestálo za to cestovat až sem.

Sáhl jsem po telefonu a odložil ho, potom spustil emailového klienta, ale zase ho vypnul. JP byl v každodenním osobním kontaktu s techniky a Storchem a ten byl ještě v podzemí. Vzkaz jsem mohl poslat po něm.

Měl jsem hovor z Virginie. Chtějí se se mnou setkat zítra u oběda. Mám pocit, že se o náš výlet zajímá někdo další.

Byl jsem stručný a nechal jsem na Janu Petrovi, ať si závěry udělá sám. Papír jsem složil, vložil do obálky a tu nadepsal jménem. Hotovo.

Večer jsem byl naprosto zničen, hlavu jsem měl jako vystříkanou silným insekticidním přípravkem. Možná deratizačním. Klasickou vědeckou práci jsem snášel mnohem lépe než tu organizační, při níž jsem se neustále s někým o něčem dohadoval a ještě jsem přitom spouštěl a odlaďoval verifikační výpočty našeho skoku.

Plácl jsem sebou do svého jediného křesla a tupě zíral na vypnutou televizi. Byl jsem líný i jen sáhnout po ovladači. Zpoza závěsu vykukovala stále zabalená puška. Jako kluk bych z ní byl nadšen, ale dnes ne… i když, nebyla to tak docela pravda. Zvedl jsem se, rozbalil ji a po chvíli přemýšlení se opásal řemenem s poutky na patrony. Chvíli mi trvalo, než jsem přišel na to, jak zacházet s řemeny oblékanými šikmo přes prsa – zpočátku pořád někam klouzaly. Když jsem do poutek nastrkal všech čtyřiadvacet školních nábojů, které jsem od Grimkova dostal, připadal jsem si jako skutečný desperát. Na maškarním plese pro děti bych určitě získal první cenu. Chvíli jsem se na sebe zubil do odrazu v okně a pak zkusil pušku párkrát nabít. Samozřejmě jsem se do postroje navlékl jen kvůli tréninku, nebyl jsem žádný puberťák, abych si jen tak hrál se zbraní. Dostat návyk pod kůži, přesně jak to říkal Grimkov. Jen škoda, že jsem nevlastnil i pořádný stetson, to bych vypadal ještě lépe. Trénink je hlavní, samozřejmě.

V jedné ruce jsem musel držet zalomenou pušku, druhou vytahovat z těsných poutek náboje, zasunout je do hlavní, zaklapnout, zamířit, vypálit, vyhodit a pak znova. Nešlo to tak lehce jako ve filmech. Vyzkoušel jsem si nabíjení v nejrůznějších polohách a zjistil jsem, že nejobtížnější je to kupodivu v leže na zádech. Každý třetí náboj z hlavně vyklouzl ven. Umínil jsem si, že se o tom Grimkovovi zmíním. Potom jsem zhasnul a vše opakoval ve tmě. Bylo to ještě těžší. Vzpomněl jsem si na jednu detektivku, kdy hlavní hrdina vtrhl vyzbrojen dvouhlavňovou brokovnicí do místnosti plné padouchů a mezi rty svíral další náboje, aby je měl pro ruce. Nebyl to dobrý nápad, okamžitě jsem měl ústa plná slin – natáhl jsem se po vypínači, abych rozsvítil, vtom jsem slyšel šramot ze zadní části domu. Původní majitel nechal do koupelny se záchodem nainstalovat francouzské okno z vlnitého skla a já ho nikdy úplně nezavíral, protože papírové dveře a jednoduché zámky by stejně žádného zloděje nezastavily.

Opatrně jsem přešel přes pokoj, špičkou nohy strčil do dveří a čekal. V koupelně opravdu někdo byl, prozradil ho úzký paprsek světla. V okamžiku, kdy se objevil ve dveřích, jsem se ramenem opřel o vypínač.

Chlap s černou kuklou přes tvář a baterkou v ruce ztuhl v kámen. Slin jsem měl v puse už tolik, že bylo otázkou času, kdy začnou odkapávat, navíc jsem ani neměl nabito. I když to bylo jedno – školní náboje jsem po něm mohl maximálně házet.

Rutinovaným pohybem jsem patrony ze svých úst přesunul zpět do poutek, puškou jsem stále mířil na neznámého.

„Jsi sám,“ zkonstatoval jsem, aby to vypadalo, že právě proto se zbavuji možnosti rychlého přebití.

„Ano,“ přitakal. „Vzal jste si na mě pořádný kanón.“

Mluvil angličtinou bez náznaku slangu – někdo, kdo vystudoval dobrou školu.

„Přepůlí vás to,“ prozradil jsem mu. „A ještě si přitom provrtám stěnu. Doufám, že u vás najdou nějaké peníze na pokrytí nákladů.“

Nechápal jsem, jak to, že se mi netřese hlas.

„Dejte ruce vzhůru, opřete se jimi o zárubeň a ustupte kus dozadu.“

Poslechl, ale já nevěděl, co dál. Přemýšlel jsem, jak se dostat k telefonu, abych zavolal policii, a vůbec jsem netušil, jak dlouho ještě vydržím hrát roli ostříleného borce. Na druhou stranu, i on vypadal nesvůj. Asi podobné přivítání neočekával.

Udělal jsem krok zpět, pak další, přitom ho stále držel na mušce.

„Zapomeňme na to,“ řekl tiše. „Nejsem ten, za koho mě považujete.“

Nechápal jsem, co tím myslí, už jsem stál na prahu obýváku, telefon po pravé ruce. On byl dost daleko na to, aby se ke mně nedostal jediným skokem. Stočil jsem pohled k přístroji, přitom jsem neúmyslně sklonil hlaveň. Zašustění látky, zahlédl jsem, jak se vrhá pryč ode mě, škrtnutí podrážky po dlaždičkách, při skoku oknem lehce zavadil o rám… ale přesto byl pryč.

Zhasl jsem, nohy se mi podlomily. Dýchal jsem jako po dvousetmetrovém sprintu a celý jsem se třásl. Co to mělo znamenat? Ve tmě jsem cítil, jak mi na hřbety rukou dopadají z čela kapky potu.

Za půl hodiny jsem přímo z auta telefonoval Janu Petrovi. Na opuštěné cestě, kde jsem ve svitu měsíce viděl na obě strany na vzdálenost nejméně pěti set metrů, jsem se cítil nejbezpečněji. Stroze jsem mu oznámil, co se mi přihodilo, spolu se svým předpokladem, že to má co dělat s naší expedicí.

Podle souhlasného přitakání a dlouhého odmlčení jsem pochopil, že se mnou souhlasí.

„Přepojím tě na Daniela, tyhle věci jsou tak trochu jeho oborem. Třeba přijde na to, co by nám mohlo pomoct.“

Spojení se přerušilo a pak začalo nové vyzvánění. Otevřenými okny do kabiny pronikaly závany vlhkého vzduchu až odněkud od oceánu, tma okolo silnice kypěla životem plným cvrkání, šustění trávy a občasného zadupání nočních hlodavců.

Spojení naskočilo, co nejstručněji jsem vše ještě jednou zopakoval.

Přestože bylo krátce před půlnocí, Storch nezněl v telefonu ani trochu ospale nebo překvapeně, že mu někdo v noci volá.

„Měl rukavice?“

Představil jsem si scénu vloupání do mého domu ještě jednou.

„Ano.“

„Kuklu?“

„Kromě očí jsem mu neviděl nejmenší kus těla,“ zkrátil jsem to.

„Nechal tam nějakou věc?“

„Baterku.“

„Fajn. Dejte ji do igelitového sáčku. Jste schopen dorazit na Astrov?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Predátoři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.