Paul Auster

V krajině posledních věcí

PROSTOR

Copyright © by Paul Auster 1987

Czech edition © PROSTOR, 2014

Translation © Jan Jirák, 2014

ISBN 978-80-7260-302-2

PROSTOR | Praha | 2014

Paul Auster

V krajině posledních věcí

přeložil Jan Jirák

Siri Hustvedtové

Docela nedávno, když jsem prošel branou snů,

navštívil jsem na zemi místo, kde leží slavné město Zmaru.

Nathaniel Hawthorne

Tyhle věci jsou poslední, psala. Jedna po druhé mizí a nikdy se nevrátí. Můžu ti vyprávět o těch, které jsem viděla a které už tu nejsou, ale pochybuju, že na to zbude čas. Všechno se teď odehrává nějak moc rychle a já nestačím držet krok.

Nečekám, že to pochopíš. Sama jsi nic z toho neviděla a představit si to nedokážeš, i kdyby ses snažila sebevíc. Jsou to poslední věci. Takový dům tu jeden den je a další den je pryč. Ulice, po které jsi včera šla, dneska už není. Dokonce i počasí se v jednom kuse mění. Po slunečném dni další den proprší, jeden den sněží a další den padne mlha, nejdřív je horko, pak zase zima, jednou fouká vítr, pak je bezvětří, byla vlezlá zima a dnes, uprostřed zimy, je najednou světlem provoněné odpoledne, teplé tak, že člověku stačí svetr. Když žiješ v tomhle městě, naučíš se, že nic není jisté. Na okamžik zavřeš oči, pak se rozhlídneš, a věci, co tam před chvilkou ještě byly, jsou pryč. Nic tu nemá trvání, víš, dokonce ani myšlenky v tobě nevydrží. A nemůžeš ztrácet čas tím, že po nich budeš pátrat. Jakmile jsou pryč, je po všem.

Takhle já žiju, pokračoval její dopis. Moc nejím. Jen tolik, abych zvládla příští krok, víc ne. Někdy jsem strašlivě unavená. Mám pocit, že ten příští krok už neudělám. Ale nakonec to zvládnu. Občas je to na draka, ale pořád ještě funguju. Měla bys vidět, jak dobře funguju.

Ulice města jsou všude kolem a každá je jiná. Položím jednu nohu před druhou a pak tu druhou nohu před první a potom jen doufám, že se mi to celé podaří zopakovat. O nic víc nejde. Musíš pochopit, jak na tom teď jsem. Jsem v pohybu. Dýchám takový vzduch, jaký tu mám. Jím co nejmíň. Ať si říká, kdo chce co chce, jediná věc, na které záleží, je udržet se na nohou.

Vzpomeň si, cos mi říkala, než jsem odjela. William zmizel, prohlásila jsi, a ať ho budeš hledat sebevíc, nikdy ho nenajdeš. To jsou tvoje slova. A já na to odpověděla, že je mi fuk, co říkáš, že brášku najdu. A pak jsem nasedla na tu šílenou loď a nechala tě tam. Jak už je to dlouho? Nevzpomenu si. Roky a roky, řekla bych. Ale jen to tak odhaduju. Je mi to fuk. Ztratila jsem představu o světě a s tím už nikdo nic nenadělá.

Jisté je jen tohle. Nebýt toho, že mám hlad, nedokázala bych jít dál. Musíš se naučit vyjít s málem, co nejlíp to jde. Když míň chceš, míň ti stačí, a čím míň potřebuješ, tím líp přežíváš. Tohle s člověkem udělá město. Vyžene z tebe všechny myšlenky. Přinutí tě, abys chtěla žít, a současně se tě snaží připravit o život. Před tímhle není úniku. Buď to zvládneš, nebo ne. A když ano, nemůžeš si být jista, že se ti to podaří i příště. A když to nezvládneš, žádné příště nebude.

Ani nevím, proč ti to tak najednou píšu. Abych byla upřímná, od chvíle, co jsem tady, jsem si na tebe sotva vzpomněla. Teď, po té dlouhé době, najednou cítím, že potřebuju něco říct, a když to rychle nenapíšu, hlava se mi rozskočí. Je mi fuk, jestli to budeš číst. Je mi dokonce fuk, jestli ti to pošlu – pokud by něco takového šlo vůbec udělat. Možná jde jen o jediné. Píšu to, protože ty nic nevíš. Protože jsi daleko ode mne a nemáš o ničem ani páru.

Lidi jsou tu tak vyzáblí, psala, že je občas odfoukne vítr. Větry jsou tu děsivé, vždycky udeří od řeky a skučí ti v uších, pořád člověkem cloumají sem a tam a vhánějí mu papíry a odpadky do cesty. Je docela běžné, že ti nejhubenější se pohybují po dvou nebo po třech, někdy celé rodiny, svázaní k sobě provazy a řetězy, aby byli proti poryvům větru stabilnější. Jiní se radši úplně přestanou pohybovat a krčí se ve dveřích a výklencích, dokud není obloha úplně čistá a nebezpečí zcela nepomine. Je lepší tiše čekat někde v koutě, myslí si, než aby to s člověkem praštilo o kameny. V omezování jídla je totiž možné se vypracovat natolik, že nakonec už člověk nemusí jíst vůbec nic.

Pro ty, co s hladem bojují, je to ale ještě horší. Když člověk příliš myslí na jídlo, nekouká z toho nic jiného než trable. Někteří lidé jsou tím přímo posedlí, prostě se nedokážou smířit s realitou. Bez ustání se potloukají po ulicích, přehrabují odpadky, aby našli něco k snědku, a strašlivě riskují kvůli sebemenšímu soustu. Je jedno, kolik se jim toho podaří najít, protože toho nikdy nebude dost. Jedí, ale nikdy se nenasytí, zakusují se do jídla se zvířecím chvatem, hubenými prstíky je trhají, jejich přežvykující čelisti se nikdy nezastaví. Většina jim toho sklouzne po bradě a to, co se jim podaří polknout, zpravidla po pár minutách vyzvracejí. Je to pomalá smrt, jako by jídlo bylo oheň, šílenství, které je spaluje zevnitř. Myslí si, že jedí, aby zůstali naživu, ale skončí tak, že se sami stanou potravou.

Jak se ukazuje, jídlo je složitá záležitost, a pokud se člověk nenaučí smířit se s tím, jak se věci mají, nikdy nebude mít sám před sebou klid. Nedostatek potravy je tu běžný a jídlo, které ti dnes přineslo potěšení, velmi pravděpodobně zítra už neseženeš. Asi nejbezpečnější, nejspolehlivější místa, kde se dá nakupovat, jsou městské tržnice, ale tam jsou vysoké ceny a výběr mizerný. Jednou nemají nic jiného než ředkvičky, podruhé zase jen okoralý čokoládový dort. Měnit takhle rychle a drasticky jídelníček, to může mít na žaludek hodně špatný vliv. Městské tržnice mají ale tu výhodu, že je hlídá policie, takže člověk alespoň ví, že to, co si koupí, skončí v jeho žaludku, a ne v břiše někoho jiného. Na ulicích je kradení jídla tak běžné, že už to nikdo ani nepovažuje za zločin. Navíc jsou městské trhy jediným místem, kde zákon dovoluje jídlo nabízet. Po městě je spousta soukromých prodavačů potravin, ale jejich zboží jim můžou kdykoliv zabavit. A ti, co si můžou dovolit uplatit policii, aby mohli dál obchodovat, musí počítat s neustálou hrozbou, že na ně zaútočí zloději. Ti navíc okrádají i zákazníky soukromých tržnic, statistiky dokázaly, že každý druhý nákup končí loupeží. Takže podle mě nestojí za to tak strašně riskovat kvůli pomíjivé radosti z pomeranče nebo požitku z vařené šunky. Jenže lidé jsou nenasytní: hlad je prokletí, které přichází každý den, a žaludek je bezedná jáma, díra veliká jako celý svět. Soukromým obchodníkům se proto přes všechny obtíže dobře točí kšefty, přesouvají se z jednoho místa na druhé, neustále jsou v pohybu, někde se na hodinku či dvě vynoří a pak zase zmizí z dohledu. Před jednou věcí tě ale musím varovat. Když už ti nezbude než pořídit si jídlo v soukromé tržnici, určitě se vyhni odpadlíkům, protože ti v podvádění neznají míru a jsou mezi nimi takoví, co ti prodají úplně cokoliv, jen aby na tom něco trhli: vajíčka a pomeranče naplněné pilinami, láhve s močí předstírající, že je to pivo. Kdepak, není nic, co by tihle lidé neudělali, a čím dřív ti to dojde, tím líp na tom budeš.

Když takhle kráčíš po ulicích, pokračovala v psaní, musíš si pamatovat, že můžeš vždycky udělat jen jeden krok. Jinak nevyhnutelně upadneš. Musíš mít neustále otevřené oči a dívat se nahoru, dolů, dopředu i za sebe, hlídat si, jestli nejde někdo jiný, dávat si pozor na nepředvídatelné věci. Srážka s někým jiným může mít fatální následky. Dva lidé se srazí a vzápětí se začnou bít pěstmi. Nebo pro změnu upadnou na zem a vůbec se nepokusí vstát. Dřív či později totiž přijde chvíle, kdy už se prostě nepokusíš vstát. Tělo tě bolí, víš, a nedá se proti tomu nic dělat. A tady je to mnohem horší než kdekoliv jinde.

Zvláštní problém představují sutiny. Musíš se naučit zvládat neviditelné průrvy, nečekané hromady kamení, mělké vyježděné koleje, abys nezakopla nebo si neublížila. A pak jsou tu místa, kde se vybírá výpalné, takové celnice, ty jsou ze všeho nejhorší, to musíš být pořádně mazaná, aby ses jim vyhnula. Když se někde zřítí baráky nebo nahromadí odpadky, vyrostou uprostřed ulice obrovské kupy a zablokují všechny přístupové cesty. Lidé staví tyhle barikády ze všeho, co mají po ruce, pak na ně vylezou s holemi, puškami nebo cihlami a vyhlížejí z těch hradeb případné kolemjdoucí. Mají ulici pod kontrolou. Když chceš projít okolo, musíš dát strážcům všechno, o co si řeknou. Někdy jsou to peníze. Někdy je to jídlo. Někdy sex. Bití je tu na denním pořádku a čas od času člověk slyší i o vraždě.

Nové celnice vyrůstají, staré mizí. Člověk nikdy neví, kterou ulicí se vydat a které se vyhnout. Město tě kousek po kousku obírá o jistotu. Žádná cesta není jistá jednou provždy a přežít můžeš, jen když se dokážeš bez čehokoliv obejít. Člověk musí být schopný okamžitě, bez přemýšlení, pustit to, co zrovna drží, a dát se na ústup. Nakonec je to to jediné, na čem opravdu záleží. Z toho taky plyne, že se musíš naučit vnímat náznaky. Když nepomůžou oči, může se někdy hodit nos. Já už mám dost nepřirozeně vyvinutý čich. Přes všechny vedlejší účinky – náhlé mdloby, závratě, strach, který se mě zmocní, když se mi do těla opře náhlý poryv větru – mě čich chrání při zahýbání za roh, a to je snad nejnebezpečnější ze všeho. Celnice totiž vydávají zvláštní pach, který se naučíš rozeznávat, dokonce i na velkou vzdálenost. Hromady jsou navršené z kamení, cementu a dřeva a obsahují taky odpadky a kousky omítky, a slunce se pak do té skládky opírá, takže to všechno čpí a mokvá, déšť pracuje na omítce, ta se drolí a rozpouští, což taky vydává speciální odér, a když se to všechno spojí a působí na to střídavě vysychání a vlhko, celnice začne vydávat zvláštní zápach. Člověk si nesmí na nic zvyknout. Zvyky zabíjejí. I kdyby to člověk viděl stokrát, musí ke všemu přistupovat, jako by to nikdy předtím neviděl. Ať je to pokolikáté chceš, vždycky to musí být poprvé. Je to skoro nemožné, to je mi jasné, přesto je tohle základní pravidlo.

Člověk by řekl, že to dřív či později musí všechno skončit. Věci se rozpadají a mizí a nikdo nedělá nic nového. Lidé umírají a děti se nerodí. Nevzpomínám si, že bych za všechny ty roky, co tu žiju, viděla jediné novorozeně. A přesto se pokaždé objeví noví lidé, kteří nahradí ty, co zmizeli. Valí se sem z venkova a vzdálených měst a tlačí před sebou vozíky vysoko naložené majetkem, s prskáním přijíždějí rozvrzanými auťáky a všichni mají hlad, všem chybí domov. Dokud se nenaučí, jak to tady ve městě chodí, jsou z nich snadné oběti. Mnoho z nich stačí přijít o peníze hned první den po příjezdu. Někteří zaplatí za byt, který neexistuje, jiní se nechají přemluvit, aby zaplatili provizi za zprostředkování zaměstnání, na které nikdy nedojde, další utratí úspory za nákup jídla, z něhož se vyklube jen pomalovaná lepenka. A to jsou jen ty nejobyčejnější triky. Vím o chlápkovi, který si vydělává na živobytí tím, že stojí před starou radnicí a požaduje peníze po každém nově příchozím, co se podívá nahoru na věžní hodiny. Pokud dojde ke sporu, nastoupí jeho pomocník, který se tváří jako ňouma, sehraje etudu, v níž se podívá na hodiny a zaplatí, aby si cizinec myslel, že je to běžná praxe. Děsivé není to, že takoví podvodníci existují, ale to, že je tak snadné připravit lidi o peníze.

Těm, kteří mají kde bydlet, zase v jednom kuse hrozí nebezpečí, že o bydlení přijdou. Většina domů nikomu nepatří, a tak tu člověk nemá práva, jaká by měl, kdyby byl opravdovým nájemníkem; nemáš žádnou smlouvu, žádnou právní oporu, která by tě ochránila, když se do tebe někdo naveze. Nezřídka se tu stává, že lidi násilím vystěhují z jejich bytu a vyhodí je na ulici. Nějaká banda s puškami a pálkami na tebe vtrhne a oznámí ti, že máš vypadnout – tak co ti zbývá, když víš, že je nedokážeš přeprat? Říká se tomu nabourání do domu a ve městě bys našla jen málo lidí, kteří tímhle způsobem nikdy v životě nepřišli o domov. Když máš kliku a tahle svérázná forma vyhnání se ti vyhne, padneš za oběť samozvaným majitelům domů. To jsou vyděrači, kteří terorizují snad každou čtvrť ve městě a nutí lidi, aby jim platili za ochranu jen proto, aby směli dál zůstat ve svých bytech. Prohlásí, že jim barák patří, obyvatele oklamou a téměř nikdy nenarazí na odpor.

Ovšem pro ty, co žádný domov nemají, je situace ještě svízelnější. Nic takového jako nabídka volných pronájmů tu neexistuje. A přesto se realitkám docela daří. Každý den jim vycházejí v novinách inzeráty, v nichž nabízejí falešné byty, aby přilákali lidi do svých kanceláří, a tam od nich vybírají poplatky. Nejeden člověk už jim naletěl, a přece se pořád najde spousta lidí ochotných vydat poslední peníz a uvěřit takovým prázdným slibům. Brzy ráno přicházejí před kanceláře a trpělivě tam čekají ve frontě, někdy celé hodiny, jen aby si mohli na deset minut sednout s realitním makléřem a podívat se na fotky domů v ulicích lemovaných stromy, na pohodlné pokoje, na byty vybavené koberci a měkkými koženými křesly – na poklidné výjevy vyvolávající představu vůně kávy linoucí se z kuchyně, páry stoupající z plné vany, jasných barev květin stojících v květináčích na parapetu. A všem je zřejmě jedno, že tyhle obrázky byly pořízeny před více než deseti lety.

Spousta z nás se zase začala chovat jako děti. Abys mi rozuměla, ne že bychom se o to museli nějak snažit nebo že by si to někdo doopravdy uvědomoval. Jenže když se ztratí veškerá naděje, když člověk zjistí, že se musí vzdát i naděje na to, že by nějaká naděje ještě existovala, začne mít sklon zaplňovat ta prázdná místa sněním, dětskými představami a výmysly, jen aby vůbec mohl jít dál. I pro ty nejtvrdší nátury je těžké tomu odolat. Lidé bez okolků či varování najednou přestanou dělat to, co zrovna dělají, posadí se a začnou si vyprávět o touhách, které se v nich nahromadily. Jedním z nejoblíbenějších témat je pochopitelně jídlo. Často člověk zaslechne skupinku lidí, kteří si s puntičkářskou přesností vyprávějí o jídle, začnou s polívkou, přejdou k předkrmům a pomalu se propracovávají k zákuskům, zaobírají se každou přísadou a kořením, nejrůznějšími chutěmi a vůněmi, soustředěně probírají tu způsoby přípravy, tu zase to, jak jídlo ve výsledku působí od prvního náznaku chuti na jazyku k postupně sílícímu pocitu klidu a míru, když sousta putují hrdlem dolů a dostávají se do žaludku. Tyhle hovory někdy trvají celé hodiny a mají přesně stanovený průběh. Nikdy se například nesmíš začít smát a nikdy nesmíš hladu dovolit, aby tě přemohl. Žádná vzplanutí, žádné neuvážené vzdechy. Ty vedou k slzám, a nic nezkazí hovory o jídle rychleji než pláč. Jestli to má dopadnout dobře, musíš nechat mozek, aby naskočil na slova, která vycházejí z úst ostatních. Pokud tě slova dokážou pohltit, zvládneš zapomenout na hlad a vstoupit do něčeho, čemu lidé říkají „oblast posilujícího vytržení“. Někteří lidé dokonce tvrdí, že ty hovory o jídle mají i nějakou výživnou hodnotu – argumentují pořádným soustředěním a odpovídající touhou uvěřit slovům, která účastníci pronášejí.

Tohle všechno patří do jazyka přeludů. V tomhle jazyce se dá mluvit o spoustě dalších věcí. Většinou to začne tím, že někdo řekne: Tak bych si přál. Přát si pak může úplně cokoliv, pokud to bude něco, co se nemůže stát. Tak bych si přál, aby slunce nikdy nezapadlo. Tak bych si přál, aby mi v kapsách rostly peníze. Tak bych si přál, aby tohle město bylo zase jako za starých časů. Určitě ti už došlo, jak to funguje. Absurdní a dětinské věci, bezvýznamné a neskutečné. Obecně se tu lidé drží přesvědčení, že ať to vypadalo včera sebehůř, rozhodně to bylo lepší než dneska. A to, co bylo před dvěma dny, bylo lepší, než to, co bylo včera. Čím dál jdeš do minulosti, tím krásnějším a lákavějším se svět stává. Když se ráno vytrhneš ze spánku, musíš čelit něčemu, co je pokaždé horší než to, co tu bylo o den dřív, ale když se bavíš o světě, který tu byl, než jsi šla spát, můžeš snadno sama sebe přesvědčit, že dnešek je prostě jen další přelud, o nic skutečnější či neskutečnější než vzpomínky na všechny ostatní dny, které si člověk nese v sobě.

Rozumím tomu, proč lidé tuhle hru hrají, ale mě samotnou nepřitahuje. Odmítám tím jazykem přeludů mluvit, a když slyším, že se jím někdo jiný baví, jdu pryč nebo si přitisknu ruce na uši. Ano, hodně jsem se změnila. Určitě si vzpomínáš, jaká jsem byla hravá holčička. Nikdy ses nemohla nabažit mých povídaček o světech, které jsem si vymýšlela, abych si měla kde hrát. Hrad, odkud není návratu, Země smutku, Hvozd zapomenutých slov. Vzpomínáš si na ně? Tak strašně ráda jsem ti ty výmysly vyprávěla, snažila se, abys těm povídačkám věřila, a sledovala, jak se najednou tváříš vážně, když tě vedu od jedné fantastické scény ke druhé. Pak jsem ti řekla, že jsem si to celé vymyslela, a tys začala brečet. Myslím, že jsem tyhle tvoje slzy milovala stejně jako tvůj úsměv. Ano, nejspíš jsem byla trochu zlomyslná, dokonce už tehdy, když jsem nosila dětské šatičky, do nichž mě navlékala matka, a měla ta hubená, strupovitá kolena a malou holčičí prcinu bez chlupů. Ale tys mě milovala, viď? Milovala jsi mě, až jsi z toho byla šílená.

Jenže teď jsem věcnost sama a všechno mám jaksepatří spočítané. Nechci být jako ostatní. Vidím, co s nimi ty představy dělají, a nechci dopustit, aby se to stalo i mně. Lidé s přeludy vždycky umírají ve spánku. Tak měsíc dva courají kolem s podivným úsměvem ve tváři a kolem nich se vznáší podivný nádech odlišnosti, jako by se už začínali ztrácet. Příznaky jsou nepřehlédnutelné, dokonce už při prvních náznacích: lehký ruměnec na tvářích, oči najednou o něco větší než obvykle, jejich pohyb tuhne, hnilobný pach vychází z dolní části těla. Je to asi krásná smrt. To jsem ochotná jim přiznat. Občas jim to dokonce závidím. Ale nakonec se k tomu sama neumím přimět. A nepřipustím to. Budu se držet, dokud to půjde, i kdyby mě to mělo zabít.

Jiné způsoby umírání jsou dramatičtější. Tak jsou tu například Běžci, sekta lidí, kteří běží ulicemi co nejrychleji, mávají kolem sebe divoce rukama a ječí, seč jim síly stačí. Povětšinou se pohybují v tlupách: šest, deset, někdy i dvacet se jich společně řítí ulicí, neuhnou před ničím, co se jim postaví do cesty, běží a běží, až nakonec padnou vysílením. Jde o to, umřít co nejrychleji, uhnat se do té míry, že to srdce prostě nevydrží. Běžci říkají, že nikdo nemá dost odvahy, aby to udělal sám. Když ale běží spolu, každý člen je strháván ostatními, povzbuzován ječením, vybičováván do zběsilosti tím nepolevujícím trestáním sebe samého. Je v tom kus ironie. Aby člověk mohl sám sebe zabít, musí se nejdřív vypracovat v dobrého běžce. Jinak nebude mít dost sil, aby se vypjal k dostatečnému výkonu. A tak Běžci procházejí náročnou přípravou, aby dosáhli svého, a když náhodou na cestě k cíli upadnou, dokážou se okamžitě zvednout a pokračovat. Řekla bych, že je to určitý druh náboženství. Ve městě mají několik úřadoven – v každém z devíti sčítacích okrsků jednu –, a když chceš, aby tě tam přijali, musíš podstoupit řadu náročných zkoušek: zadržovat dech pod vodou, postit se, držet ruku nad plamenem svíčky, sedm dní na nikoho nepromluvit. A pokud tě přijmou, musíš se podřídit pravidlům skupiny. To představuje šest až dvanáct měsíců společného života, přísnou životosprávu s cvičením a tréninkem a postupné snižování přídělů jídla. Ve chvíli, kdy je takový člen připraven vyrazit na svůj běh smrti, je nejsilnější a současně i nejvíc zesláblý. Tahle kombinace vede k žádoucímu výsledku. A tak ráno určeného dne vyrazíš se svými společníky a běžíš, dokud neopustíš vlastní tělo, běžíš a ječíš, až se odpoutáš od svého těla. Tvoje duše se nakonec osvobodí, tělo padne k zemi – a je po tobě. Běžci inzerují, že jejich metoda vykazuje více než devadesátiprocentní úspěšnost – což znamená, že skoro nikdo nemusel vyrazit na běh smrti podruhé.

Běžnější jsou osamělá úmrtí. Ale i ta se změnila v jakýsi veřejný rituál. Lidé šplhají na nejvyšší místa s jediným cílem – aby skočili dolů. Říká se tomu „poslední skok“ a musím přiznat, že pohled na takový skok člověka něčím zasáhne, něčím, co jako kdyby v tobě otevřelo úplně nový svět svobody: Vidíš tělo balancující na okraji střechy, pak vždycky přijde kratičký okamžik zaváhání, jako by si člověk chtěl vychutnat těch posledních pár vteřin, v tu chvíli ti tvůj vlastní život stáhne hrdlo, a pak, nečekaně (protože nikdy nevíš, kdy ta chvíle nastane), se tělo vrhne do vzduchu a snáší se dolů na ulici. Žasla bys nad nadšením, které projevuje shromážděný dav; kdybys slyšela ten frenetický jásot a viděla to vzrušení. Jako by krutost a krása toho představení vyrvala lidi z jejich životů a dovolila jim zapomenout na ubohost jejich vlastních existencí. Poslední skok je něco, čemu každý rozumí a co odpovídá niternému přání všech lidí tady: umřít vmžiku, zrušit se v jediné kratičké a slavné chvíli. Někdy si říkám, že smrt je to jediné, co jsme tu schopni opravdu prožívat. Je to naše forma umění, jediný způsob, jak dokážeme vyjádřit sami sebe.

I tak je tu pořád dost lidí, kteří se o sebe dokážou postarat. Protože i smrt se stává zdrojem obživy. Když máš někde tolik lidí, kteří přemítají, jak to celé skončit, a zvažují nejrůznější způsoby, jak opustit tenhle svět, je to něco, z čeho se dá vytřískat majlant, to si umíš představit. Mazaný člověk dokáže ze smrti druhých docela dobře žít. Protože ne každý má odvahu Běžců nebo Skokanů a hodně lidí potřebuje s tímhle rozhodnutím trochu pomoct. Základní podmínkou pro poskytnutí takové služby přirozeně je, že na to člověk má, a tak si jen hrstka bohatých lidí může něco takového dovolit. Přesto se téhle branži docela daří, zvlášť na klinikách eutanazie. Celá záležitost má několik podob, záleží na tom, kolik za to můžeš utratit. Nejjednodušší a nejlevnější způsob trvá tak hodinku až dvě a v reklamách je označován jako Cesta zpátky. Zapíšeš se na kliniku, v recepci si zaplatíš lístek a pak tě odvedou do pokojíčku s čerstvě povlečenou postelí. Asistent tě strčí do postele, píchne ti injekci, načež usneš a už se nikdy neprobudíš. O stupínek dražší je Kouzelná cesta, která trvá jeden až tři dny. Ta se skládá ze série injekcí podávaných v pravidelných intervalech, které zákazníka uvedou do euforického stavu bezstarostnosti a štěstí, po němž dostane poslední, smrtelnou dávku. Pak se tu nabízí Pouť plná potěšení, která může trvat až dva týdny. Zákazníkům nabídnou blahobytný život, starají se tam o ně způsobem, který se dá srovnat s nádherou starých luxusních hotelů. Mají tam jídla složená z mnoha chodů, vína, zábavu, dokonce i bordel, který slouží potřebám mužů i žen. Tohle už přijde na hezké peníze, ale pro některé lidi představuje možnost užít si trochu života, byť jen chvíli, neodolatelné pokušení.

Vlastní smrt se ale dá koupit i jinde než na klinikách eutanazie. Máme tu popravčí kluby – ty jsou stále oblíbenější. Když někdo chce umřít, ale bojí se vzít osud do svých rukou, stane se za poměrně nízký poplatek členem popravčího klubu ve svém okrsku. Načež je určen jeden popravčí, aby ho zabil. Pro zákazníka zůstanou okolnosti a provedení jeho úmrtí tajemstvím: datum, místo, způsob, který bude použit, totožnost kata. V jistém smyslu život běží dál jako předtím. Smrt postává někde na obzoru jako naprosto jistý výsledek, leč se zcela nepředvídatelným průběhem. Místo stárnutí, nemoci či nehody se člen klubu popravčích může těšit na rychlou a násilnou smrt v nepříliš vzdálené budoucnosti: kulku do mozku, nůž do zad, pár rukou kolem krku uprostřed noci. Podle mě to nakonec vede k tomu, že je člověk ještě ostražitější. Smrt přestane být něčím abstraktním a stane se reálnou možností, která člověka pronásleduje v každém okamžiku života. A tak ti, kteří jsou určeni k popravě, neupadají do pasivity tváří v tvář nevyhnutelnému osudu, ale mají naopak sklon být víc ve střehu, jednat odhodlaněji, víc si uvědomovat vlastní život – jako by se v nich nějak proměnilo chápání světa. Mnozí z nich si to ve skutečnosti rozmyslí a rozhodnou se dál žít. Jenže to je dost složitá záležitost. Jakmile člověk jednou vstoupí do popravčího klubu, nemůže vystoupit. Na druhé straně, když se mu podaří vlastního kata zabít, může se ze svého závazku vyvázat – a pokud se k tomu rozhodne, může se sám nechat najmout jako kat. Tohle je riziko katovské profese a důvod, proč jsou kati tak dobře placeni. Stává se velmi zřídka, že by byl kat zabit, protože má podstatně víc zkušeností než jeho oběť, ale někdy se to přihodí. Mezi chudými, hlavně mezi chudými mladíky, je hodně těch, kteří šetří měsíce nebo i roky, jen aby mohli vstoupit do popravčího klubu. Jde jim o to, aby se pak mohli nechat najmout jako kati – a tím si pomohli k lepšímu životu. Jen málo z nich uspěje. Kdybych ti měla vyprávět o osudech některých takových mladíků, týden bys z toho nespala.

Tohle všechno vede ke spoustě praktických problémů. Například: co s mrtvolami. Tady lidé neumírají jako za starých časů, kdy naposledy vydechli v posteli nebo čisté svatyni nemocničního pokoje – tady se umírá tam, kde to na člověka přijde, a to bývá nejčastěji přímo na ulici. Teď nemluvím jen o Běžcích, Skokanech a členech popravčích klubů (protože ti představují pouhý zlomek), ale o velké části obyvatel. Nejmíň polovina zdejších lidí jsou bezdomovci a nemají vůbec kam jít. Proto leží mrtvoly všude, kam se podíváš – na chodníku, ve vchodech, přímo na ulici. Nechtěj po mně, abych ti popisovala podrobnosti. Úplně mi stačí, že to musím napsat takhle – i to je příliš. Ať si o tom myslíš, co chceš, ve skutečnosti nejde o nedostatek soucitu. Nic se v člověku nezlomí tak snadno jako srdce.

Těla jsou většinou nahá. Sběrači odpadků šmejdí v jednom kuse po ulicích a nikdy netrvá dlouho, než z mrtvého člověka stáhnou všechno, co mu patřilo. Ze všeho nejdřív jdou po botách, protože po těch je velká sháňka a je moc těžké je získat. Pak přilákají jejich pozornost kapsy, ale nakonec obvykle vezmou zavděk čímkoliv, oblečením a vším, co v něm je. Nakonec přijde na řadu chlápek se sekáčky a kleštěmi, který z úst vyrve zlato. A protože před tímhle osudem není úniku, spousta rodin obere mrtvolu radši sama, jelikož nechce nic přenechávat cizím lidem. Někdy za tím stojí touha zachovat milované bytosti alespoň trochu důstojnosti. Jindy je to prostě jen projev sobectví. Ale možná, že to nakonec vůbec tak složité není. Protože když tě zlato z manželovy pusy může živit celý měsíc, kdo si troufne říct, že není správné mu ho vytrhnout? S takovým jednáním je těžké se smířit, já vím, jenže když tu chce člověk přežít, musí být schopný vykašlat se na zásady.

Každé ráno vysílá město náklaďáky, aby mrtvoly posbíraly. To je klíčová role vlády a na ni vynakládá víc peněz než na cokoliv jiného. Na okrajích města jsou kolem dokola krematoria – takzvaná transformační centra – a z nich se ve dne v noci valí k nebi kouř. Jenže když jsou teď ulice v tak špatném stavu a některé samá suť, daří se tenhle úkol naplňovat stále hůř. Muži musí kolikrát náklaďák zastavit a pokračovat s odklízením pěšky, což práci výrazně zpomaluje. Nádavkem se vozy každou chvíli porouchají a čas od času se na odklízeče vrhnou čumilové. Házet kameny na odklízeče mrtvol je mezi bezdomovci dost běžné povyražení. Přestože jsou tihle pracovníci ozbrojení a ví se o nich, že neváhají samopal obrátit proti davu, někteří vrhači kamenů jsou velmi hbití a taktikou „hoď a uteč“ dokážou odklízecí práce úplně zastavit. Do útoků je nežene nějaký zásadní motiv. Všechno to vyvěrá z hněvu, lítosti a nudy, a protože uklízeči jsou jediní oficiální zástupci města, kteří se kdy objevili v ulicích, stávají se příhodným terčem. Dalo by se možná říct, že ty kameny vyjadřují znechucení, jež cítí zdejší lidé kvůli chování magistrátu, protože ten pro ně nehne prstem, dokud nejsou po smrti. Ale to by asi bylo přehnané. Ty kameny jsou výrazem toho, jak jsou lidé nešťastní, nic víc. Protože ve městě vlastně vůbec žádná politika neexistuje. Na to jsou lidé příliš hladoví, nepříčetní a mezi sebou příliš rozhádaní.

Převoz sem trval deset dní a byla jsem jedinou cestující. Ale to už víš. Setkala ses s kapitánem a posádkou a viděla jsi mou kajutu, takže není třeba se tím dál zabývat. Celých deset dní jsem se dívala na vodu a nebe, takže knížku jsem ani pořádně neotevřela. Do města jsme dorazili v noci a teprve tehdy jsem začala trochu panikařit. Břeh byl úplně černý, nikde ani světýlko a působilo to dojmem, že vstupujeme do nějakého neviditelného světa, někam, kde žijí pouze slepci. Měla jsem však u sebe adresu Williamovy kanceláře a to mě trochu uklidňovalo. Teď se tam prostě vydáš, myslela jsem si, a všechno ostatní už se poddá. Nakonec jsem ze všeho nejvíc měla dobrý pocit, že se mi podaří zachytit Williamovu stopu. Ale nenapadlo mě, že tam ta ulice vůbec nebude. Ne že by kancelář byla prázdná nebo budova opuštěná. Žádná ulice tam nebyla, ani žádná budova, prostě nic: jen kameny a suť všude kolem na míle daleko.

Později jsem se dověděla, že to bylo ve třetí sčítací zóně, téměř rok předtím, než tam vypukla nějaká epidemie. Vedení města tam dorazilo, nechalo celou čtvrť obehnat zdmi a všechno vypálit do základů. Alespoň tak se to říkalo. Naučila jsem nebrat moc vážně tyhle věci, které kolem sebe slyším. Ne že by ti lidi záměrně lhali, to ne, ale pokud jde o minulost, tak pravda nějak příliš rychle vybledne. Pověsti se množí v řádu hodin, vyprávění se šíří, zatímco fakta jsou brzy pohřbena pod horami bizarních teorií. V tomhle městě je nejlepší řídit se jen tím, co člověk vidí na vlastní oči. Bohužel ani to není úplně spolehlivé. Protože jen málo věcí je ve skutečnosti tím, na co vypadají, zvlášť tady, kde toho člověk do sebe musí na každém kroku tolik nasát a kde se tolik věcí vymyká jakémukoliv pochopení. Cokoliv z toho, co vidíš, ti může ublížit, zbavit tě části tvé podstaty, jako by tě už samotný pohled na něco připravil o kus tebe. Často se člověka zmocní pocit, že dívat se je příliš nebezpečné, a má sklon odvracet oči nebo je úplně zavírat. A právě proto je snadné se nechat zmást a nebýt si jist, jestli člověk skutečně vidí to, na co se dívá. Třeba je to tak, že si jen něco představuješ, nebo si to pleteš s něčím jiným, případně se ti vybavuje něco, co jsi viděla dřív – nebo dokonce co sis dřív představovala. Vidíš, jak je to složité. Kéž by to bylo tak prosté, že by se člověk na něco podíval a řekl si: „Dívám se na tuhle věc.“ Protože to jde jen v případě, že ta věc před tebou je řekněme tužka nebo chlebová kůrka. Jenže co se stane, když zjistíš, že se díváš na mrtvé dítě, na holčičku ležící bez oblečení na ulici, s hlavou rozbitou a celou od krve? Co si v takovém případě řekneš? Není nic jednoduchého, víš, přímo a bez vytáček prohlásit: „Dívám se na mrtvé dítě.“ Tvoje mysl se snaží vyhnout sestavení té věty, nějak nemůžeš sama sebe přimět, abys ji vyslovila. Protože ta věc, kterou máš před očima, není něco, co bys od sebe mohla bez potíží oddělit. To jsem myslela tím ublížením: nemůžeš věci jen vidět, protože každá věc k tobě tak trochu patří, je součástí příběhu, který se v tobě odvíjí. Počítám, že by bylo dobré, kdyby se člověk tak zatvrdil, až by se ho vůbec nic nedotklo. Jenže pak by byl úplně sám, byl by tak dokonale odříznutý od všech ostatních, že by nebylo možné dál žít. Tady jsou lidi, kteří to dokázali, kteří našli sílu k tomu, aby se změnili ve zrůdy, ale až by ses divila, jak málo jich je. Nebo abych to řekla obráceně: z nás všech se staly zrůdy, ale není mezi námi téměř nikdo, v kom by nezůstaly zbytky jeho dřívějšího života.

To je asi vůbec největší problém. Život, jak jsme ho znali, skončil, a přitom nikdo z nás není schopen pochopit to, co ho nahradilo. Ty z nás, kteří vyrostli jinde nebo jsou dost staří, aby si pamatovali jiný svět, než je tenhle, stojí neuvěřitelné množství sil už jen přežívat ze dne na den. A to nemluvím jen o útrapách. Člověk najednou není schopen jednat, když má řešit ty nejobyčejnější věci, a když nejsi schopna jednat, zjistíš najednou, že nedokážeš ani myslet. Mozek zmatkuje. Všude kolem tebe jedna změna střídá druhou, každý další den přinese nové pozdvižení, staré předpoklady neplatí a mizí jako pára. To je dilema. Na jednu stranu chceš přežít, přizpůsobit se, zvládnout to všechno co nejlíp. Jenže na druhou stranu, zvládnout to nutně znamená zabít v sobě něco, o čem sis kdysi myslela, že to z tebe dělá člověka. Chápeš, co tím chci říct? Abys mohla žít, musíš samu sebe nechat zemřít. Proto to tolik lidí vzdává. Vědí, že ať se s tím budou prát sebevíc, jsou odsouzeni prohrát. A v takové chvíli ztrácí pochopitelně veškerý boj jakýkoliv smysl.

V hlavě se mi to všechno nějak rozpíjí: co se stalo a co se nestalo, poprvé už i ulice, dny, noci, obloha nade mnou, kameny táhnoucí se do neznáma. Vzpomínám si, že jsem se hodně dívala nahoru, jako bych na obloze hledala něco, co mi chybí nebo přebývá, nějakou věc, kterou se tahle obloha liší od ostatních, jako by mi nebe mělo pomoct pochopit to, co jsem viděla kolem sebe. Ale třeba se pletu. Možná jsem si jen do těch prvních dnů přenesla pozorování z pozdějších období. Jenže pochybuju, že na tom vůbec kdy záleželo, a teď už je to úplně jedno.

Po pečlivém prozkoumání mohu prohlásit, že zdejší nebe je úplně stejné jako nebe nad tebou. Máme tu stejné mraky a stejný jas, stejné bouřky a stejný klid, stejné vichry, které berou všechno s sebou. Pokud tu něco vypadá jinak, tak je to tím, co se děje dole. Například noci tu nikdy nejsou takové, jaké byly doma. Vládne tu stejná tma a stejné nekonečno, ale chybí tu pocit klidu. Cítíš neustálý spodní proud, mručení, které tě stahuje dolů a žene bez přestávky vpřed. A taky tu během dne panuje jas, na kterém je něco nesmlouvavého – záře, z níž je člověku úzko a která jako by všechno vyšisovala. Všechny ty pomlácené plochy sálají nebývalým jasem, vzduch se téměř chvěje. Světlo se tu chová tak, že barvy jsou tím zkreslenější, čím víc se k nim blížíš. Dokonce i stíny tu ožívají neuspořádaným, hektickým pulzováním po okrajích. V tomhle světle si musí člověk dávat pozor, aby neotvíral oči příliš doširoka, ale radši je mhouřil tak šikovně, aby se mu dařilo udržovat rovnováhu. Jinak při chůzi zakopne a nebezpečí spojená s pádem ti nemusím vypočítávat. Někdy mám pocit, že nebýt té tmy a divných nocí, jež se na nás snášejí, nebe by propálilo samo sebe. Dny končí, když musí, přesně ve chvíli, kdy slunce vysaje věci, na které svítí. Další jas by už nic nevydrželo. Celý ten nepravděpodobný svět by se roztavil a bylo by po všem.

Pomalu a vytrvale město pohlcuje samo sebe, a to i přesto, že dál existuje. Nedá se to nijak vysvětlit. Můžu to jen zaznamenat, nemůžu předstírat, že tomu rozumím. Každý den slyšíš na ulicích výbuchy, jako by se někde zřítil dům nebo propadl chodník. Ale nikdy to nevidíš. Je jedno, jak často ty zvuky slyšíš, jejich zdroj zůstává neviditelný. Člověk by řekl, že čas od času k tomu výbuchu dojde za jeho přítomnosti. Jenže skutečnost se vysmívá zákonu pravděpodobnosti. Nemysli si, že si to všechno vymýšlím – ty zvuky nepocházejí z mé hlavy. Ostatní je slyší taky, i když jim nevěnují moc pozornosti. Někdy se zastaví a utrousí o tom poznámku, ale nijak je to neděsí. Už je to lepší, prohodí třeba. Nebo, dneska odpoledne to zní nějak bojovně. Mnohokrát jsem se na ty výbuchy vyptávala, ale nikdy mi nikdo neodpověděl. Dočkala jsem se jen tupého pohledu nebo pokrčení ramen. Nakonec jsem pochopila, že na některé věci se prostě nemůžu ptát, že dokonce i tady jsou témata, o kterých není nikdo ochotný mluvit.

Těm, co jsou úplně na dně, zbývají ulice, parky a stanice staré podzemky. Ulice jsou nejhorší, protože tam je člověk vystavený všem rizikům a nepříjemnostem. Parky jsou o něco klidnější, bez problémů s dopravou a kolemjdoucími, ale pokud nepatříš mezi šťastlivce, kteří mají stan nebo přístřešek, bude tě pořád pronásledovat počasí. Jedině ve stanicích metra můžeš mít jistotu, že unikneš před slotou, ale tady se zas musíš vypořádat s řadou jiných nepříjemností: vlhkem, davy, neustálým ruchem povykujících lidí, které jako by fascinovala ozvěna vlastních hlasů.

V prvních týdnech jsem se ze všeho nejvíc bála deště. Ve srovnání s ním je i zima maličkost. Před tou tě ochrání jeden teplý kabát (který jsem měla) a rychlý pohyb, aby krev jaksepatří proudila. Taky jsem se naučila, jaké výhody přináší využívání papíru, což je jednoznačně nejlepší a nejlevnější materiál, jímž si můžeš izolovat oblečení. V chladných dnech musíš vstát brzy ráno, aby sis zajistila dobré místo ve frontě před stánkem s novinami. Musíš si čekání správně vypočítat, protože není nic horšího než stát ve studeném ranním vzduchu příliš dlouho. Pokud máš pocit, že tam budeš déle než dvacet pětadvacet minut, tak je podle obecného mínění lepší na všechno zapomenout a jít pryč.

Jakmile si noviny koupíš, předpokládejme, že se ti podařilo nějaké sehnat, tak je nejlepší vzít jeden arch, roztrhat ho na pruhy a ty zmuchlat do kuliček. Tyhle smotky je dobré nastrkat do špiček bot, chránit si jimi kotníky před poryvy větru deroucími se dovnitř škvírami a ucpávat jimi díry v oblečení. Pokud jde o ruce a tělo, často je nejlepší omotat celé archy papíru přes volně zmačkané kuličky. Krk ochrání asi tak tucet kuliček, které si nacpeš za límec. Celé ti to dodá naducaný, vycpaný vzhled, což je při zdejší odpuzující vyzáblosti jistá kosmetická přednost. Pro ty, jimž ještě záleží na zevnějšku, slouží tohle „papírové jídlo“, jak tomu říkají zdejší, jako prostředek, jak si tak trochu zachovat tvář. Lidé, kteří doslova umírají hlady, žaludek mají propadlý a paže jako tyčky, chodí okolo nás a snaží se vypadat, jako by vážili osmdesát kilo. Nikdo na ten podvod nenaletí – tyhle lidi rozpoznáš na půl kilometru –, ale o to ve skutečnosti nejde. Vlastně tím říkají, že vědí, co se s nimi stalo, a že se za to stydí. Ty jejich vycpané postavy jsou ze všeho nejvíc znamením sebeuvědomění, znakem hořkého poznání sebe samého. Změnili se v groteskní parodie blahobytných a dobře živených lidiček a v tomhle ponižujícím, napůl bláznivém záchvatu počestnosti dokazují, že jsou pravý opak toho, co předstírají, že jsou – a že o tom vědí.

Naproti tomu je déšť neporazitelný. Protože jakmile jednou zmokneš, zaplatíš za to o několik hodin, nebo dokonce dní později. Nelze udělat větší chybu než nechat se nachytat slejvákem. Nejenže tím riskuješ nastuzení, ale taky se budeš muset vypořádat s nekonečnou řadou nepříjemností: oblečení budeš mít nacucané vodou, kosti prokřehlé, jako by zmrzly, a k tomu připočítej věčné nebezpečí, že si zničíš boty. Pokud platí, že ze všeho nejdůležitější je udržet se na nohou, pak si zkus představit, co by to znamenalo nemít odpovídající obuv. A nic nemá pro boty tak zničující důsledky jako to, když ti pořádně promoknou. To může vést k celé řadě problémů: puchýře, otlačeniny, kuří oka, zarůstající nehty, boláky, různá znetvoření – a když tě začne chůze bolet, jsi raněný kus na odstřel. Udělej krok, pak další a pak zase další: to je zlaté pravidlo. Pokud se nemůžeš přimět zvládnout alespoň tohle, tak si můžeš rovnou lehnout tam, kde zrovna jsi, a snažit se přestat dýchat.

Jenže jak se vyhnout dešti, který může spustit v podstatě kdykoliv? Jsou chvíle – a je jich hodně –, kdy je člověk venku, pohybuje se z místa na místo, míří někam, kam prostě jít musí, protože nemá na vybranou, a obloha se najednou temně zatáhne, mraky se srazí a člověk je rázem promočený na kůži. A i když se ti ve chvíli, kdy se liják spustí, podaří najít úkryt a pro tentokrát se tomu vyhneš, stejně musíš být mimořádně opatrná, až déšť ustane. Protože pak musíš dávat velký pozor na kaluže, které se udělaly v dírách na chodníku, na jezera, co se občas derou prasklinami, a dokonce i na bahno, které se valí zespod, sahá po kotníky a je zrádné. Když jsou ulice v takhle mizerném stavu, s tolika prasklinami, dírami, výmoly a trhlinami, hrozí ti nebezpečí v jednom kuse. Dřív nebo později nevyhnutelně přijdeš na místo, kde nebudeš mít na vybranou, kde budeš obklíčená ze všech stran. Navíc nejde jen o to, že si musíš hlídat povrch, tedy to, čeho se dotýkáš nohama. Vlhkost kape i seshora, voda, co stéká z okapů, a navíc – to je ještě horší – se za deštěm často přiženou drsné vichry, kruté větrné víry, které vysávají hladiny jezer a rybníků a ženou vodu nahoru do atmosféry, mlátí s ní okolo jak se spoustou malých špendlíků, jak se šipkami, které se ti zabodávají do obličeje a krouží kolem tebe, takže vůbec nic nemůžeš vidět. Když se po dešti přižene vítr, lidé do sebe vrážejí častěji než jindy, na ulicích dochází ke rvačkám, i samotný vzduch jako by byl nabitý hrozbou.

Všechno by bylo jinak, kdyby se počasí dalo aspoň trochu předvídat. Člověk by si mohl všechno předem naplánovat, věděl by, kdy se nemá ukazovat v ulicích, na každou změnu by se připravil včas. Jenže tady se všechno odehrává příliš rychle, změny jsou strašně náhlé a to, co platilo před minutou, v příští minutě už neplatí. Kolik času jsem už strávila tím, že jsem sledovala oblohu a zkoumala atmosféru ve snaze najít nějaké náznaky toho, co bude následovat a kdy: barvu a velikost mraků, rychlost a směr větru, pach příslušné chvíle, stav nebe v noci, průběh západu slunce, intenzitu rosy za rozbřesku. Ale nikdy mi nic nepomohlo. Propojovat jedno s druhým, hledat souvislost mezi odpoledním mrakem a večerním větrem – takové věci člověka jen přivádějí k šílenství. Hlava se ti točí, jak se to snažíš všechno promyslet, a pak, zrovna když dojdeš k přesvědčení, že bude pršet, vyhoupne se slunce a svítí celý den.

Prostě člověku nezbývá než být připravený na všechno. Ale názory na to, jak to nejlíp zařídit, se zcela zásadně liší. Existuje například malá skupinka lidí, kteří věří, že špatné počasí vzniká ze špatných myšlenek. To je takový mystický přístup, protože předpokládá, že myšlenky je možné přímo převést do dějů ve fyzickém světě. Podle těchhle lidí platí, že když má člověk temné nebo pesimistické myšlenky, vznikají z toho na nebi mraky. A jestliže dost lidí myslí ve stejnou chvíli na něco ponurého, začne pršet. Tohle je prý příčina všech náhlých změn počasí a kvůli tomu nikdo nedokáže poskytnout vědecké vysvětlení našeho podivného podnebí. No a řešení spočívá v tom, že se všichni budou vytrvale udržovat ve veselé náladě bez ohledu na to, v jak skličujících podmínkách se nacházejí. Bez mračení, bez vzdychání, bez slz. Těmhle lidem se říká Smíšci a žádná sekta ve městě se jim nevyrovná mírou nevinnosti a dětinskosti. Jsou přesvědčení, že kdyby se většinu obyvatel města podařilo pro jejich víru získat, počasí by se přinejmenším začalo zklidňovat a život by byl o něco lepší. A tak v jednom kuse obracejí lidi na víru a neustále hledají nové přívržence. Jenže si uložili, že budou se všemi jednat mírně, takže nemají s přesvědčováním velký úspěch. Jen výjimečně se jim podaří někoho získat, proto si svoje představy nikdy nebudou moct ověřit v praxi, jelikož bez dostatečného počtu věřících nevznikne dost pozitivních myšlenek, aby mohly něco změnit. Ale chybějící důkazy je v jejich víře jen utvrzují. V duchu vidím, jak nevěřícně kroutíš hlavou, a máš pravdu, jo, souhlasím s tebou, jsou to divní a pomatení lidé. Každodenní život města přesto dodává jejich myšlení určitou sílu – a to je na tom asi nejabsurdnější. Protože tihle lidé, Smíšci, jsou docela povzbudivá společnost, jsou jemní a optimističtí, což je vítaný protiklad k hořké naštvanosti, kterou tu všude najdeš.

Naproti tomu je tu jiná skupina, které se říká Lezouni. Tihle lidé věří, že se podmínky budou zhoršovat, dokud nepředvedeme – a to jednoznačně přesvědčivým způsobem –, jak moc se stydíme za svůj způsob života v minulosti. Sami to řeší tak, že se zhroutí na zem a odmítají vstát, dokud nedostanou nějaké znamení, že jejich pokání bylo shledáno dostatečným. Dlouhé teoretické debaty pak věnují tomu, jak má takové znamení vypadat. Někteří říkají, že to je měsíc nepřetržitého deště, jiní tvrdí, že měsíc slušného počasí, a další prohlašují, že se to nikdo nedoví, dokud mu to srdce nenapoví. Tahle sekta má dvě základní frakce – Psy a Hady. Ti první tvrdí, že přiměřenou kajícnost lze projevit lezením po čtyřech, zatímco ti druzí trvají na tom, že nepomůže nic menšího než pořádné plazení po břiše. Mezi oběma skupinami občas propuknou krvavé boje – jedni by chtěli ovládat druhé –, ale ani jedna frakce nemá dost následovníků, takže podle mě je v tuhle chvíli celá sekta na hranici vyhynutí.

Když se to vezme kolem a kolem, většina lidí nemá na tyhle věci jasný názor. Kdybych sečetla všechny skupiny, které mají na počasí nějakou soudržnou teorii (Bubeníci, Vyznavači konce světa, Svobodní asocianisti), bylo by to jako plivnutí do moře. Pokud jde o mě, já si myslím, že je za tím vším jen čiročirá náhoda. Nebe nemá logiku, řídí ho síly tak složité a neproniknutelné, že je člověk nemůže nikdy úplně pochopit. Když se ti přihodí, že tě déšť zastihne venku a promokneš, tak máš prostě smůlu, o nic jiného nejde. Když se ti podaří zůstat v suchu, tím líp pro tebe. Ale s postoji a vírou to nemá nic společného. Déšť nedělá rozdíly. Protože když jednou začne pršet, tak prší na každého, a když prší, jsou si všichni v dešti rovni – nikdo není lepší ani horší, všichni jsou stejní a taky jsou na tom stejně.

Chci ti povědět o strašné spoustě věcí. Jenže pak začnu něco vysvětlovat a najednou si uvědomím, jak málo tomu rozumím. Chci říct, že mi chybí fakta a údaje, přesné informace o tom, jak tady ve městě žijeme. To měla být Williamova práce. Z redakce ho sem poslali, aby o tom psal, a každý týden měl poslat jednu reportáž. Historické pozadí, články o lidských osudech, prostě všechno dohromady. Moc nám toho nepřišlo, co? Pár krátkých zpráv a pak ticho. Když to nedokázal William, nemůžu si přece myslet, že já bych mohla dopadnout líp. Nemám ani tušení, čím se město udržuje v chodu, a i kdyby se mi podařilo tyhle věci vypátrat, trvalo by to tak dlouho, že než bych na to přišla, celá situace by se od základů změnila. Tak například – kde roste zelenina a jak ji dovážejí do města. Na to ti neumím odpovědět a nepotkala jsem nikoho, kdo by to věděl. Lidé mluví o zemědělských oblastech na venkově západně od města, ale to neznamená, že to tak opravdu musí být. Lidé mluví o všem možném, hlavně o věcech, o nichž nemají ponětí. Jestli mě něco uvádí v úžas, tak to není skutečnost, že se všechno rozpadá, ale to, že tolik věcí tady pořád ještě je. Světu trvá hodně dlouho, než zmizí, mnohem déle, než by člověk řekl. Lidé tu dál žijou svoje životy a všichni zůstáváme i nadále svědky svého vlastního malého dramatu. Je pravda, že už tu nejsou žádné školy; je pravda, že poslední film se tu promítal asi před pěti lety; je pravda, že víno je teď tak vzácné, že si ho můžou dovolit jen ti nejbohatší. Ale copak tohle pro nás znamená život? Zkusme úplně všechno zahodit a uvidíme, co nám zbude. Možná tohle je vůbec nejzajímavější otázka ze všech: co se stane, pak už nezbude nic? Jsme schopni i po tom všem ještě žít dál?

Důsledky mohou být docela překvapivé a často vypadají jinak, než bys čekala. Naprosté zoufalství může existovat bok po boku s totálně oslnivými objevy. Rozpad a rozkvět se sbližují. Protože už všeho zbývá tak málo, téměř nic se nevyhazuje a lidé dokážou využít věci, nad nimiž by dřív ohrnuli nos jako nad odpadem. Za tím vším je nový způsob myšlení. Nedostatek nutí člověka k novátorským řešením, a tak najednou zjistíš, že jsi ochotná se zabývat představami, které by tě předtím ani nenapadly. Jen si vezmi lidský odpad, tedy odpad z člověka. Potrubí už tu prakticky neexistuje. Trubky zrezivěly, záchody popraskaly, splachování teče, kanalizace v podstatě nefunguje. A tak než by se lidé zbavovali svých výměšků nějakým pokoutním způsobem – což by rychle vedlo k chaosu a šíření chorob –, vytvořili důmyslný systém založený na tom, že v každé čtvrti operuje skupina sběračů výkalů. Třikrát denně projedou ulicemi, tahají a tlačí své zrezivělé mašiny přes rozbité chodníky a zvoní na zvonce, aby lidé ze sousedství vyšli a vysypali obsah kýblů do nádrže na korbě. Smrad je u toho pochopitelně zničující, a když se celý systém zaváděl, byli v něm ochotni pracovat jedině vězni – kteří byli postaveni před pochybnou volbu: když odmítnou, trest se jim prodlouží, a když přijmou, trest se zkrátí. Od té doby se však poměry změnily a fekálisti mají dnes postavení státních zaměstnanců a dostávají stejné ubytování jako policisté. Podle mě je to tak v pořádku. Kdyby ta práce nepřinášela nějaké výhody, kdo by ji tak asi chtěl dělat? Tohle jen ukazuje, jak dokáže být vláda za jistých okolností operativní. Mrtvoly a hovna – jakmile dojde na zdravotní rizika, naše státní správa je výkonná jak ve starém Římě, přímo ukázka správného uvažování a výkonnosti.

Tím to ovšem nekončí. Když fekálisti odpad sesbírají, tak se ho jen tak nezbaví. Výkaly a odpadky jsou tu klíčovými surovinami, a když zásoby uhlí a ropy spadly na tak nebezpečně nízkou úroveň, jsou právě lejna a ostatní zbytky tím, co nám dodává většinu energie, kterou jsme schopni vyrábět. Každý okrsek má vlastní zařízení na výrobu energie a to jede výhradně na odpad. Palivo do aut, palivo na vytápění domů – to všechno pochází z metanu, který se v takových zařízeních vyrábí. Může ti to připadat směšné, to je mi jasné, ale tady se na tohle téma nevtipkuje. Hovna jsou vážná věc, a když někoho chytí, jak utrousil lejno na ulici, zavřou ho. A když je to jeho druhý přestupek, dostane automaticky trest smrti. Systémy, jako je ten náš, mají sklon oslabovat lidskou hravost. Snažíš se dělat to, co se po tobě chce, a než se naděješ, na nic jiného ani nemyslíš.

Ze všeho nejdůležitější je přežít. Jestliže tu chceš vydržet, musíš si nějak vydělávat peníze, jenže je tu málo pracovních příležitostí, jaké jsme znali ve starém světě. Bez známostí se ani nemůžeš pokusit získat třeba jen velmi skromné místo ve státní správě (úředník, vrátný, zaměstnanec transformačního centra a tak podobně). Totéž platí o nejrůznějších i nelegálních zaměstnáních ve městě (na klinikách eutanazie, v pokoutním obchodování s jídlem, u falešných majitelů nemovitostí). Pokud tam nikoho neznáš, je úplně zbytečné se těch lidí ptát, jestli pro tebe nemají práci. Pro lidi, co jsou úplně na dně, je proto nejběžnějším řešením odklízení odpadků. To je práce pro ty, co žádnou práci nemají, a podle mého odhadu se to týká tak deseti až dvaceti procent populace. Taky jsem to nějaký čas dělala a jedna věc je mi úplně naprosto jasná: jakmile s tím začneš, je skoro nemožné přestat. Ono tě to tak strašně pohltí, že vůbec nemáš čas myslet na to, že bys mohla dělat něco jiného.

Tihle odklízeči se v zásadě dělí na dvě základní skupiny: sběrače odpadků a lovce předmětů. První skupina je podstatně početnější, a když člověk maká opravdu tvrdě a vytrvale se tomu věnuje nějakých dvanáct až čtrnáct hodin denně, má dokonce naději, že si vydělá na živobytí. Už spoustu let tady nefunguje městský svoz odpadků. Místo toho si město rozdělili soukromí zprostředkovatelé sběru – pro každý městský okrsek je jeden –, kteří si od vedení města koupili právo sbírat odpadky ve své čtvrti. Pokud chce člověk pracovat jako sběrač odpadků, musí nejdřív od zprostředkovatele dostat povolení – za ně pak musí platit měsíční poplatek, zhruba polovinu toho, co si stačí vydělat. Pracovat bez povolení je lákavé, ale taky krajně nebezpečné. Každý zprostředkovatel má svůj oddíl inspektorů, kteří hlídkují na ulicích a na místě kontrolují každého, koho uvidí sbírat odpadky. Pokud nemůžeš vytáhnout správný papír, mají inspektoři právo napařit ti pokutu, a jestliže ji nemůžeš zaplatit, zavřou tě. To znamená, že tě převezou do jednoho z pracovních táborů ležících západně od města – a následujících sedm let strávíš v base. Někteří lidé tvrdí, že život v táboře je lepší než ve městě, ale jsou to jen spekulace. Pár lidí zašlo dokonce tak daleko, že se nechali schválně zavřít, ale nikdo už je pak nikdy neviděl.

Jsi-li řádně registrovaný sběrač odpadků a máš-li všechny papíry v pořádku, vyděláváš si peníze tím, že toho nasbíráš co nejvíc a dopravíš to do nejbližší výrobny energie. Tam ti zaplatí nějaké peníze podle váhy nákladu – zanedbatelnou částku – a nasypou to všechno do výrobní nádrže. Nejoblíbenější prostředek na přepravu odpadků je nákupní vozík – takový vozík, co se u nás vždycky používal v obchodech. Ukázalo se, že ty kovové koše na kolečkách jsou docela odolné a bezpochyby plní svou úlohu daleko lépe než cokoliv jiného. Při tlačení většího plně naloženého povozu by se člověk příliš vyčerpal a menší dávky by znamenaly příliš mnoho cest do výrobny energie. (Před pár lety dokonce vyšel spisek, který přesnost těchto úvah potvrzoval.) V důsledku toho je po nákupních vozících obrovská poptávka a každý nový sběrač odpadků ze všeho nejdřív usiluje o to, aby si vozík mohl dovolit. To trvá celé měsíce, někdy dokonce roky – a dokud vozík nemáš, tak to prostě nezvládneš. Je to děsivě začarovaný kruh. Protože prací člověk vydělá tak málo, že má jen výjimečně možnost dát si něco stranou – a pokud to udělá, znamená to, že si odpírá něco důležitého: například jídlo, bez toho zase nemá dost sil, které potřebuje, aby vydělal peníze a mohl si pořídit vozík. Je ti to jasné? Čím víc makáš, tím jsi slabší. Čím jsi slabší, tím víc tě práce vysává. Ale to je jen začátek. Protože když se ti nakrásně podaří vozík získat, musíš se o něj pečlivě starat. Ulice jsou na všechna vozidla mor a především na kolečka musíš dávat v jednom kuse bedlivý pozor. Ale i když tohle všechno zvládneš, pořád ještě ti zbývá neustálá povinnost nepustit vozík ani na chvíli z očí. Fakt, že jsou vozíky tak cenné, z nich dělá zvlášť zajímavou kořist pro zloděje – a přijít o vozík je největší katastrofa, jaká tě může potkat. Většina sběračů proto investuje do zajišťovacího zařízení, kterému se tu říká „pupeční šňůra“ – bývá to provaz, vodítko pro psa nebo řetěz, který si člověk ováže kolem pasu a pak připevní k vozíku. Chodí se s tím sice poněkud těžkopádně, ale trocha nepohodlí se vyplatí. Jak se vozík kodrcá po ulicích, řetězy hlasitě chřestí, a proto se odklízečům odpadků často taky říká „muzikanti“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V krajině posledních věcí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.