The Sympathizer

Copyright © Viet Thanh Nguyen, 2015

Translation © Karel Makovský, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN 978-80-7565-158-7

Pro Lan a Ellisona

Není třeba se při slově „muka“ tvářit hned ponuře:
právě v tomto případě zbývá dost toho,
co lze počítat k opaku,
co lze odečíst – zbývá dokonce i něco k smíchu.

— Friedrich Nietzsche, Genealogie morálky

Kapitola 1

Jsem špión, spáč, vyzvědač. Člověk dvou tváří. Proto asi nikoho nepřekvapí, že i mysl mám dvojitou. Nejsem nějaký nepochopený mutant z komiksu nebo hororového filmu, i když se mnou tak občas někdo jedná. Prostě jen dokážu vidět všechny problémy z obou stran. Někdy si lichotím, že jde o talent, a ačkoliv připouštím, že není nijak podstatný, jedná se patrně o jediné nadání, které mám. Jindy vidím, že sice dokážu svět vnímat tímto způsobem, ale nemohu nijak pomoci, a tehdy si nejsem tak jist, jestli je vhodné nazývat to talentem. Talent by měl být přece to, co používáte, ne něco, co používá vás. Talent, který nemůžete použít, talent, který vás má v moci – takový talent, přiznávám, představuje nebezpečí. Ten měsíc ale, kdy moje přiznání začíná, vypadalo moje vnímání světa stále spíš jako výhoda než jako hrozba, jak už to u některých nebezpečí bývá.

Měsícem, o kterém mluvím, byl duben, nejkrutější měsíc ze všech. Byl to měsíc, kdy válka, trvající už drahnou dobu, přišla o své končetiny, což se válkám dříve či později vždycky stane. Byl to měsíc, který znamenal pro lidi v naší malé části světa vše a pro většinu lidí ve světě zbývajícím nic. Byl to měsíc, který představoval konec války a začátek… „mír“ asi není to pravé slovo, co říkáte, drahý Veliteli? Byl to měsíc, kdy jsem čekal na konec za zdmi vily, kde jsem žil předchozích pět let, zdmi, na kterých se blýskalo rozbité hnědé sklo a jejichž korunou byl rezavý ostnatý drát. Ve vile jsem měl vlastní pokoj, právě tak jako mám vlastní pokoj ve vašem táboře, Veliteli. Správný název pro tuto místnost je samozřejmě „samotka“ a místo domovníka, který by každý den uklízel, jste mi přidělil strážného s dětskou tváří, který neuklízí vůbec. Ale nestěžuji si. Chápu, že toto doznání je třeba sepsat v soukromí, nikoliv v čistotě.

V Generálově vile jsem měl sice dost soukromí přes noc, ve dne ho bylo ale jen málo. Byl jsem jediný z Generálových důstojníků, který bydlel v jeho domě, jediný svobodný muž v jeho štábu a jeho nejspolehlivější asistent. Ráno, než jsem ho odvezl ten kousek do jeho kanceláře, jsme společně snídali – na jednom konci týkového jídelního stolu jsme rozebírali hlášení, zatímco na druhém jeho žena dohlížela na ukázněné kvarteto dětí ve věku osmnáct, šestnáct, čtrnáct a dvanáct let, přičemž jedna židle zůstávala volná pro dceru studující v Americe. Konce se možná neobávali všichni, Generál ho ale moudře předpokládal. Tento štíhlý muž s vynikajícím držením těla byl zkušeným veteránem, který si nespočet svých medailí rozhodně zasloužil. I když měl jen devět prstů na rukou a osm na nohou, protože o tři ho připravily kulky a střepina granátu, věděla o stavu jeho levé nohy jen jeho rodina a nejbližší důvěrníci. Jen málokdy se stalo, že by nedostál svým ambicím, snad s výjimkou přání jednou sehnat láhev vynikajícího burgundského a vypít ho se společníky, kteří nemají potřebu dávat si do vína kostky ledu. Byl hédonista a křesťan, právě v tomto pořadí, věřící muž, který věřil v gastronomii a Boha, svou ženu a své děti a také ve Francouze a Američany. Podle jeho názoru nám nabízeli mnohem lepší učení než ti druzí zahraniční Svengaliové, kteří obloudili naše bratry na severu i těch pár na jihu: Karel Marx, V. I. Lenin a předseda Mao. Ne, že by dílo některého z těchto moudrých mužů četl! To byla moje práce. Jako jeho asistent a nižší zpravodajský důstojník jsem mu sepisoval poznámky třeba o Komunistickém manifestu nebo Maově Rudé knížce. Na něm pak bylo najít vhodnou příležitost, kdy svou znalost uvažování nepřítele předvede. Jeho nejoblíbenější byla Leninova otázka, kterou opakoval, kdykoliv se to jen trochu hodilo: „Pánové,“ deklamoval a poklepával přitom na příslušný stůl ztuhlými klouby prstů, „co dělat?“ Upozorňovat Generála, že tuto otázku položil ve stejnojmenném románu už Nikolaj Černyševskij, působilo nepatřičně. Kdo si dnes vzpomene na Černyševského? Podstatný byl Lenin, muž činu, který si otázku přivlastnil, bez ohledu na to, že ji jen opsal.

A právě v tomto nejtemnějším dubnu, když čelil otázce, co by se mělo udělat, nedokázal Generál, který na to, co dělat, vždy přišel, najít odpověď. Muž, který věřil v mission civilisatrice a americký způsob života, konečně zažil záchvěv nejistoty. Nemohl spát a procházel se po vile se sinavě zelenou pletí, jako by trpěl malárií. Od chvíle, kdy se před několika týdny v březnu zhroutila naše severní fronta, zjevoval se čas od času ve dveřích mé kanceláře nebo mého pokoje, aby mi sdělil nejnovější zprávy, bez výjimky pesimistické. „Věřil bys tomu?“ ptal se pokaždé a já na to měl vždy jednu ze dvou odpovědí: „Ne, pane!“ nebo „Neuvěřitelné!“. Nemohli jsme uvěřit tomu, že v březnu vyplenili Ban Me Thuot, malebné a příjemné město kávy, můj domov na Vysočině. Nemohli jsme uvěřit, že náš prezident Thieu, na jehož jméno bychom nejraději naplivali, vydal nevysvětlitelný příkaz k ústupu našich sil bránících Vysočinu. Nemohli jsme uvěřit, že padly Da Nang a Nha Trang, ani že naše jednotky střílely civilisty do zad, když všichni zoufale bojovali o místa na prchajících bárkách a člunech. Ztráty na životech šplhaly do tisíců. V soukromí své kanceláře jsem poctivě pořizoval snímky těchto zpráv, jenž měly potěšit Mana, mého řídícího pracovníka. A přestože těšily i mne, jako známky nevyhnutelného rozkladu režimu, nemohl jsem si pomoci, abych se necítil pohnutý utrpením těch nebohých lidí. Možná to nebylo z politického hlediska správné, abych s nimi soucítil, ale kdyby byla moje matka naživu, byla by jednou z nich. Byla chudá, já byl její chudé dítě a chudých lidí se nikdo neptá, jestli chtějí válku. Ani se jich nikdo neptá, jestli si přejí umřít žízní nebo se utopit v pobřežních vodách nebo jestli chtějí být okradeni a znásilněni vlastními vojáky. Kdyby ty tisíce lidí stále žily, nemohly by uvěřit, jak zemřely, stejně jako my nemohli uvěřit, že Američané – naši přátelé, naši dobrodinci, naši ochránci – odmítli naše prosby a neposlali nám další peníze. Co bychom s těmito penězi udělali? Koupili za ně munici, benzín a náhradní díly do zbraní, letadel a tanků, které nám ti samí Američané zadarmo věnovali. Darovali nám injekční stříkačky a teď nás vytrvale odmítali zásobovat lékem. („Nic,“ mumlal Generál, „není tak drahé jako to, co se nabízí zadarmo.“)

Na konci našich debat a společných jídel jsem Generálovi vždy zapálil cigaretu Lucky Strike. Hleděl do prázdna, zapomínal kouřit a cigareta mu pomalu dohořívala v prstech. V polovině dubna, když ho ze snění probral žhavý popel a on pronesl slovo, které bylo zakázané, utišila Madam haštěřicí se děti a řekla: „Jestli budeš ještě čekat, tak se odsud nikdy nedostaneme. Měl bys říct Claudovi o letadlo hned teď.“ Generál předstíral, že Madam neslyší. Měla mozek jako počítadlo, páteř jako instruktor pořadových cvičení a tělo jako panna i po pěti dětech. To všechno zabalené do jednoho z těch exteriérů, které naše malíře vzdělané ve stylu Beaux Arts inspirovaly k použití těch nejpastelovějších vodových barev a k těm nejrozmazanějším tahům štětcem. Krátce řečeno, byla to ideální vietnamská žena. Tento dar štěstěny Generála nepřestával naplňovat vděkem i děsem. Promnul si špičku popáleného prstu, podíval se na mě a řekl: „Myslím, že je čas požádat Clauda o letadlo.“

Teprve až si zase začal mnout poraněný prst, troufl jsem si vrhnout pohled na Madam, která jen pozvedla obočí. „Dobrý nápad, pane,“ přitakal jsem.

Claude byl náš nejvěrnější americký přítel. Náš vztah byl tak intimní, že se mi dokonce jednou svěřil, že je z jedné šestnáctiny černoch.

„Aha,“ poznamenal jsem, „takže to vysvětluje, proč máš černé vlasy, proč se tak dobře opaluješ a proč umíš tancovat čaču jako jeden z nás.“

„Beethoven,“ podotkl, „byl taky z šestnáctiny černoch.“

„To potom vysvětluje,“ řekl jsem já, „proč dovedeš vystřihnout Happy Birthday, jako by se nechumelilo.“

Znali jsme se více než dvě desetiletí, od chvíle, kdy si mě v roce 1954 všiml v uprchlické bárce a rozpoznal má nadání. Byl jsem předčasně vyspělé devítileté dítě, už tou dobou slušně ovládající angličtinu, kterou mě naučil jeden z prvních amerických misionářů. Claude prý pomáhal uprchlíkům. Nyní mu patřil stůl na americkém velvyslanectví a jeho údajným úkolem byla podpora rozvoje turistiky v naší válkou zmítané zemi. Jak si dokážete představit, na to, aby toto vysvětlení působilo věrohodně, bylo potřeba vyždímat kapesník prosáklý duchem amerického nadšení opravdu do poslední kapky. Ve skutečnosti patřil Claude k CIA a sloužil v naší zemi už v době, kdy patřila k francouzské koloniální říši. V té době, kdy se CIA ještě říkalo OSS a Ho Či Min ji požádal o pomoc v boji proti Francouzům. Při vyhlášení nezávislosti našeho státu dokonce citoval americké Otce Zakladatele. Nepřátelé strýčka Ho tvrdí, že každým koutkem úst dokáže říkat něco jiného, Claude ale věřil, že slyší obě strany zároveň. Zavolal jsem Claudovi ze své kanceláře kousek od Generálovy studovny a anglicky ho informoval, že Generál ztratil veškerou naději. Claudova vietnamština nestála za nic a francouzština byla ještě horší, anglicky ale mluvil výtečně. Zdůrazňuji to jen kvůli tomu, že to samé se zdaleka nedalo povědět o všech jeho krajanech.

„Je po všem,“ oznámil jsem, a když jsem to řekl Claudovi, vypadalo to konečně jako něco skutečného.

Říkal jsem si, jestli Claude nebude protestovat a tvrdit, že se na obloze ještě stále mohou vynořit americké bombardéry nebo že se už brzy na svých vrtulnících přiřítí americká vzdušná kavalérie, aby nás zachránila. Claude mě ale nezklamal.

„Zjistím, co se dá udělat,“ prohlásil přes bzukot hlasů v pozadí. Představil jsem si velvyslanectví v chaosu, přehřáté dálnopisy, naléhavé kabelogramy potkávající se na půl cesty mezi Saigonem a Washingtonem, personál pracující do úmoru a pach porážky tak čpavý, až zahltil klimatizaci. Uprostřed rozbouřených emocí zůstával Claude klidný. Žil tu tak dlouho, že se už skoro nepotil i přes tropickou vlhkost. Dokázal člověka sledovat i potmě, v naší zemi ale nemohl být nikdy neviditelný. I když to byl intelektuál, jeho americký původ byl nepopiratelný. Byl to svalnatý typ, závodně vesloval a mohl se tak pochlubit pořádnými bicepsy. Zatímco naši učenci měli sklony k bledosti, krátkozrakosti a zakrnělosti, Claude měl metr devadesát, dokonalý zrak a udržoval se každé ráno ve formě dvěma sty kliky, při kterých mu na zádech seděl jeho nungský posluha. Ve volném čase četl a kdykoliv se zastavil ve vile, vyčnívala mu z podpaží kniha. Když dorazil o pár dnů později, přinesl s sebou paperbackové vydání knihy Asijský komunismus a orientální modus destrukce od Richarda Hedda.

Kniha byla určená pro mě, zatímco Generál dostal láhev Jacka Danielse – dárek, kterému bych dal přednost, kdybych si mohl vybrat. Bez ohledu na to jsem pečlivě prozkoumal obal knihy. Byl přeplněný bláboly tak bezduchými, že je mohli klidně opsat z kroniky fanklubu pubertálních dívčin, jenomže v tomto případě natěšené chichotání pocházelo od dvou ministrů obrany, senátora, který na dva týdny navštívil naši zemi, aby si ověřil fakta na místě, a známého televizního moderátora, který napodoboval výslovnost Charltona Hestona v roli Mojžíše. Důvody jejich nadšení vycházely z podtitulu „Pochopení a odvrácení marxistické hrozby v Asii“. Když se Claude svěřil, že tuto knihu mnoho lidí považuje za návod, jak v této oblasti postupovat, přitakal jsem, že si ji tedy přečtu také. Generál odšpuntoval láhev. V tuto chvíli, kdy hlavní město obkličovalo osmnáct nepřátelských divizí, neměl náladu na knihy ani na zdvořilou konverzaci. Chtěl mluvit o letadle a Claude, převalující sklenku s whiskey mezi dlaněmi, přiznal, že to nejlepší, co se mu podařilo sehnat, byl černý let letadlem C-130 mimo úřední záznamy. Vešlo se do něj devadesát dva parašutistů s výbavou, což Generál dobře věděl, protože před tím, než ho prezident povolal, aby vedl Národní policii, sloužil u letectva. Zásadním problémem ale bylo, jak vysvětlil Claudovi, že jen jeho širší rodina čítala padesát osm osob. A přestože některé z nich neměl rád a několika přímo opovrhoval, Madam by mu nikdy neodpustila, kdyby nezachránil všechny její příbuzné.

„A co bude s mým štábem, Claude?“ tázal se Generál svou precizní, formální angličtinou.

„Co s nimi?“ Generál i Claude se zadívali na mě. Pokusil jsem se zatvářit statečně. Nepatřil jsem ve štábu k vysokým důstojníkům, ale jako asistent a důstojník nejvíc obeznámený s americkou kulturou jsem se účastnil všech Generálových schůzek s Američany. Někteří moji krajané mluvili anglicky stejně dobře jako já, i když většina měla alespoň náznak přízvuku. Žádný z nich ale, na rozdíl ode mě, nedokázal komentovat baseballové tabulky nebo rozebírat, jak hrozná je Jane Fondová, případně jaké přednosti mají Rolling Stones ve srovnání s Beatles. Kdyby Američan zavřel oči a slyšel mě jenom mluvit, považoval by mě za svého krajana. V telefonu si mě s Američanem ostatně často pletli. Při osobních schůzkách byl můj protějšek potom pokaždé mým vzhledem šokovaný a skoro vždy se pak ptal, jak jsem se naučil tak dobře anglicky. V této banánové republice sloužící jako franšíza Spojených států Američané očekávali, že se budu vyjadřovat jako milióny těch, kteří anglicky nemluvili vůbec, používali lámanou angličtinu nebo mluvili s přízvukem. Jejich očekávání jsem nesnášel. Proto jsem vždycky tak rád demonstroval, písemně i ústně, jak jejich jazyk ovládám. Měl jsem širší slovník a přesnější gramatiku než průměrně vzdělaný Američan. Dokázal jsem používat jazyk vyšší společnosti i spodiny, takže mi nedělalo problém, když Claude popsal velvyslance jako „mešuge“ a „pablba“, který „přemýšlí prdelí“, když si odmítá přiznat blížící se pád města. Oficiálně žádná evakuace neprobíhá, sdělil nám Claude, protože se v nejbližší době údajně žádné stažení nechystá.

Generál, který hlas zvyšoval jen málokdy, to tentokrát udělal: „Neoficiálně nás necháváte napospas“, rozkřikl se. „Z letiště odlétají letadla celý den a celou noc. Všichni, kdo pracují pro Američany, si žádají o výjezdní víza. Chodí si pro ta víza na vaše velvyslanectví. Evakuovali jste svoje vlastní ženy. Evakuovaly jste děti a sirotky. Jak to, že jediní lidé, kteří nevědí, že se Američané stahují, jsou právě Američané?“

Claude byl natolik slušný, aby se tvářil, že je na rozpacích, když začal vysvětlovat, jak by ve městě, kdyby se vyhlásila evakuace, propukly nepokoje a ty by se potom mohly obrátit proti těm Američanům, kteří by zůstali. To se stalo v Da Nangu a Nha Trangu, kde Američani prchali jako o život a nechali místní obyvatele, aby se pustili do sebe navzájem. Bez ohledu na tento precedent byla atmosféra v Saigonu přízračně klidná. Většina saigonských občanů se chovala jako lidé v nepovedeném manželství, připravení se jeden druhého urputně držet a topit se spolu do poslední chvíle, dokud pravdu o dávno evidentní nevěře někdo nevyřkne nahlas. Pravdou v tomto případě bylo, že alespoň milión lidí pracuje nebo pracovalo pro Američany v té či oné pozici, od leštění jejich polobotek přes řízení armády vytvořené Američany ke svému vlastnímu obrazu až po posloužení felací za cenu, za kterou by v Peorii nebo v Poughkeepsie pořídili hamburger. Velká část těchto lidí věřila, že pokud komunisti vyhrají, čemuž uvěřit odmítali, čeká na ně vězení nebo gilotina, případně, v případě panen, vynucené manželství s barbary. Proč by nevěřili? Právě takové zvěsti CIA záměrně šířila.

„Takže …“ začal Generál, Claude ho ale okamžitě přerušil.

„Máte jedno letadlo a to máte ještě štěstí, pane.“ Generál se nehodlal doprošovat. Dopil svou whisky, to samé udělal Claude, potom Generál potřásl Claudovi rukou a rozloučil se s ním. Přitom ani na okamžik nepřerušil oční kontakt. Američani se rádi dívají lidem z očí do očí, řekl mi jednou Generál, hlavně když jim přitom vrážejí dýku do zad. Claude situaci takto neviděl. „Jiní generálové dostali místa jen pro nejbližší rodinné příslušníky“, vysvětlil nám Claude při loučení. Ani Bůh a Noe nemohli zachránit všechny. Nebo třeba nechtěli.

Nemohli? Co by na to řekl můj otec? Byl to katolický kněz, nevzpomínám si ale, že by tento ubohoučký duchovní někdy o Noemovi kázal, ačkoliv přiznávám, že na mši jsem chodíval jen lelkovat. Ať už by Bůh nebo Noe udělali cokoliv, nebylo pochyb o tom, že pokud by dostal šanci, zachránil by každý člen Generálova štábu stovku svých pokrevních příbuzných plus úředně spřízněné osoby, které by měly dost peněz na úplatek. Vietnamské rodiny byly komplikovaná a choulostivá záležitost, a i když jsem jako jediný syn ostrakizované matky občas po nějaké toužil, při této příležitosti tomu tak nebylo.

Později ten den rezignoval prezident. Myslel jsem si, že prezident zemi opustí už o několik týdnů dříve, jak se na diktátora sluší, a když jsem pracoval na seznamu evakuovaných, prakticky jsem na něj nemyslel. Generál byl puntičkářský a soustředil se na detaily. Byl zvyklý dělat rychlá a tvrdá rozhodnutí, tento úkol ale nechal na mně. Byl příliš zaujatý záležitostmi svého úřadu: pročítáním ranních hlášení z výslechů, návštěvami schůzek v areálu Spojeného generálního štábu, telefonickými hovory se svými důvěrníky, se kterými probíral, jak město udržet a zároveň být připraven kdykoli uprchnout, což byl manévr stejně obtížný jako hrát „škatule hejbejte se“ na melodii milované písně. Hudba mě neopouštěla, protože jsem na seznamu pracoval v nočních hodinách a poslouchal přitom ve své místnosti ve vile na přístroji Sony stanici American Radio Service. Díky skladbám od Temptations, Janis Joplinové a Marvina Gaye byly špatné věci vždy o něco snesitelnější a dobré věci ještě úžasnější. V těchto dobách to ale neplatilo. Každé perem přeškrtnuté jméno se rovnalo rozsudku smrti. Všechna naše jména, od toho nejposlednějšího důstojníka až po samotného Generála, se nacházela na seznamu, který si do pusy vecpala žena, jejíž dveře jsme před třemi lety těsně předtím vyrazili. Varování, které jsem poslal Manovi, se k ní nedostalo včas. Policajti ji přimáčkli k zemi a mně nezbylo, než komunistické agentce sáhnout do úst a slinami nasáklý seznam z nich vytáhnout. Jeho nakašírovaná existence prokazovala, že členové Speciálního odboru, navyklí sledovat ostatní lidi, jsou sami také sledováni. I kdybych s ní mohl zůstat chvíli o samotě, nemohl jsem si dovolit riskovat své krytí a prozradit, že jsem na její straně. Věděl jsem, jaký osud na ni čeká. Ve výslechových celách Speciálního odboru mluvili všichni a ona by mé tajemství prozradila, i kdyby stokrát nechtěla. Byla mladší než já, ale dost moudrá, aby sama věděla, co ji čeká. Jen na okamžik jsem zahlédl v jejích očích pravdu, a tou pravdou bylo, že mě nenávidí za to, čím si myslí, že jsem – představitelem utlačovatelského režimu. Potom se stejně jako já rozpomenula, že musí hrát svou roli. „Pánové, prosím!“ vykřikla. „Jsem nevinná! Přísahám!“

O tři roky později se tato komunistická agentka stále nacházela v jedné z cel. Její složku jsem si nechával na psacím stole jako připomínku nezdařeného pokusu o její záchranu. Byla to i moje chyba, jak řekl Man. Až přijde den osvobození, budu to já, kdo odemkne její celu. Když byla zatčena, bylo jí dvacet dva let. Ve složce byl její obrázek v době zadržení a potom další z doby před pár měsíci, na kterém měla vyhaslé oči a prořídlé vlasy. Naše vězeňské cely fungovaly jako stroje času, vězňové v nich stárli mnohem rychleji, než by se dělo za normálních okolností. Dívat se na její obličej tehdy a nyní mi pomáhalo s úkolem, který jsem měl – vybrat těch pár lidí, kteří budou spaseni, a mnohem víc jich odsoudit ke zkáze, včetně některých, které jsem měl rád. Několik dní jsem seznam znovu a znovu přepracovával. Mezitím došlo k anihilaci obránců Xuan Loc, na opačné straně hranice padl do rukou Rudých Khmerů Phnompenh. O několik nocí později náš exprezident tajně uprchl na Tchaj-wan. Claude, který ho vezl na letiště, si všiml, že v prezidentových těžkých kufrech něco nezvykle kovově cinká – patrně podstatná část zlatého státního pokladu. Vyprávěl o tom následující ráno, když mi volal, že letadlo odlétá za dva dny. V podvečer toho dne jsem svůj seznam dokončil a oznámil Generálovi, že jsem se rozhodl být demokratický a rovnostářský, takže jsem vybral důstojníka s nejvyšší hodností, potom toho, kterého všichni považovali za nejčestnějšího, toho, v jehož společnosti jsem byl nejraději a tak dále. Přijal mé zdůvodnění a jeho nevyhnutelné následky, to jest, že tu necháme mnoho vyšších důstojníků, kteří měli nejvíc znalostí a také nejvíc provinění týkajících se Speciálního odboru. Spokojil jsem se s jedním plukovníkem, jedním majorem, dalším kapitánem a dvěma poručíky. Co se mě týká, rezervoval jsem jedno místo pro sebe a tři další pro Bona, jeho manželku a jejich dítě, svého kmotřence.

Když mě Generál ten večer s poloprázdnou láhví whisky navštívil, aby se politoval, poprosil jsem ho o laskavost, jestli bych nemohl vzít Bona s námi. I když nebyl mým skutečným bratrem, byl jedním ze dvou pokrevních bratří, které jsem měl už od školních let. Druhým byl Man. Všichni tři jsme si odpřísáhli navzájem věrnost říznutím do našich dospívajících dlaní a promísením krve při rituálním potřesení si rukou. V peněžence jsem měl černobílou fotografii Bona s rodinou. Bon působil jako dobře vypadající muž, kterému někdo rozbil obličej na padrť. V jeho případě to ale byla tvář, kterou ho obdařil bůh. Ani výsadkářský baret a dokonale vyžehlená uniforma s tygřími pruhy nedokázaly odvést pozornost od jeho uší o rozměrech a vzhledu padáku, brady permanentně zabořené do záhybů krku a plochého nosu zahnutého ostře doprava, přičemž to samé platilo o jeho politickém přesvědčení. Co se týče jeho ženy Linh, básník by její tvář přirovnal k měsíci v podzimním úplňku, čímž by nepoukazoval pouze na její plnost a tvar, ale i na to, jak byla poseta a zbrázděna krátery jizev po akné. Jak se těm dvěma podařilo zplodit dítě tak krásné jako Duc, představovalo záhadu. Možná to mělo stejnou logiku, jako když dvě vynásobená záporná čísla dají kladný výsledek. Generál mi podal fotografii zpět a řekl: „To je to nejmenší, co můžu udělat. Je od letectva. Kdyby se naše armáda skládala jen z chlapů od letectva, tak bychom tuhle válku vyhráli.“

Kdyby... žádné kdyby ale neexistovalo, pouze nezvratná skutečnost, že mi Generál, houpající se na mé židli, zatímco já postávám u okna, upíjí mou whisky. Na dvoře Generálův ordonanc plnými hrstmi tajností přikrmoval oheň hořící ve pětapadesátigalonovém barelu, takže už tak žhavá noc byla ještě žhavější. Generál vstal a se sklenkou v ruce nervózně pochodoval po mé místnůstce, oblečený jen do boxerek a podvlékacího trička, se stínem půlnočního strniště na bradě. Takto ho mohlo vídat pouze jeho služebnictvo, jeho rodina a já. Když do vily přišli návštěvníci, tak ať to bylo v kteroukoliv hodinu, vždy si nejprve napomádoval vlasy a oblékl naškrobené khaki, na jehož prsou se skvělo víc stužek, než kolik by se našlo v účesu královny krásy. Tento večer, když ticho ve vile rušilo jen příležitostné vřeštění střelby, si ale dovolil plačtivou náladu nad tím, jak nám Američané slíbili spásu před komunismem, když budeme dělat všechno, co nám řeknou.

„Začali tuhle válku a teď, když už je unavila, tak nás zaprodali,“ prohlásil a nalil mi další drink. „Ale komu to můžeme dávat za vinu, když ne sobě? Byli jsme hlupáci, když jsme si mysleli, že dodrží slovo. Teď už není kam jít, jen do Ameriky.“

„Jsou i horší místa,“ namítl jsem.

„Možná,“ připustil Generál. „Alespoň budeme žít, abychom mohli znovu bojovat. Teď jsme ale naprosto a úplně v řiti. Jaký se na to hodí přípitek?“

Vhodná slova mě napadla až po krátké chvíli.

„Na krev v našich očích,“ navrhl jsem.

„Tak to má být. Zatraceně!“

Zapomněl jsem, od koho jsem se ten přípitek naučil i co vlastně znamená, pamatoval jsem si jen, že jsem ho pochytil někdy během svého několikaletého pobytu v Americe. Generál byl v Americe taky, ale jen na pár měsíců jako nižší důstojník, když se v padesátém osmém cvičil se svou rotou ve Fort Benning, kde mu zelené barety už natrvalo naočkovaly antikomunismus. V mém případě se toto očkování neuchytilo. Už tehdy jsem byl tajný agent, napůl stipendijní student, napůl špión v zácviku, osamělý zástupce našeho lidu uprostřed lesů na malé fakultě zvané Occidental, jejíž motto znělo Occidens Proximus Orienti. Tam jsem prožil šest idylických let v zasněném, sluncem poblázněném světě jižní Kalifornie šedesátých let. Studium stavby silnic, kanalizačních systémů a jiných takových užitečných záležitostí se mě netýkalo. Místo toho bylo mou misí, kterou mě pověřil Man, můj spoluspiklenec, pochopit americký způsob myšlení. Moje válka byla psychologická. Za tím účelem jsem se zabýval americkou historií a literaturou, zdokonaloval si gramatiku a nasával slang, kouřil trávu a přišel o panictví. Krátce řečeno, získal jsem nejen bakalářský, ale i magisterský diplom a stal se ze mě expert na Ameriku na všechny způsoby. I teď vidím docela jasně, kde jsem poprvé četl slova největšího amerického filozofa Emersona - na trávníku nedaleko pestrého žakarandového hájku. Svou pozornost jsem dělil mezi zlatohnědé exotické výměnné studentky v krátkých šortkách a topech odhalujících záda, slunící se na záhonech smělku, a slova tak strohá, černě zářící na bílé prázdnotě stránky – „zásadovost je skřítkem malých myslí“. Nic z toho, co Emerson napsal, neplatilo o Americe tak pravdivě. Nebyl to ale jediný důvod, proč jsem si jeho slova podtrhl poprvé, podruhé, potřetí. Co mě zasáhlo už tehdy a co se mě dotýká i dnes, je to, že to samé se dá povědět i o naší vlasti, kde ať jsme, jací chceme, tak zásadoví rozhodně ne.

Poslední ráno jsem Generála zavezl do areálu Národní policie. Kancelář jsem měl na stejné chodbě jako Generál a právě do ní jsem jednoho po druhém svolal na soukromou schůzku pět vybraných důstojníků.

„Odlétáme dnes večer?“ zeptal se velmi nervózní plukovník s velkýma vlhkýma očima.

„Ano.“

„A co moji rodiče? Rodiče mé ženy?“ ptal se major, otylý stoupenec čínských restaurací v Cholonu.

„Ne.“

„Bratři, sestry, bratranci a synovci?“

„Ne.“

„Služebnictvo a chůvy?“

„Ne.“

„Kufry, šaty, porcelán?“

„Ne.“

Kapitán, který kvůli pohlavní chorobě trochu kulhal, pohrozil, že spáchá sebevraždu, pokud se nenajde víc míst. Nabídl jsem mu svůj revolver a on od svého úmyslu couvnul. Mladí důstojníci naproti tomu působili poměrně vděčně. Svá výsadní postavení získali díky rodinným konexím a netěšilo je, že se musí chovat jako strnulé marionety.

Zavřel jsem dveře za posledním z nich. Okna roztřáslo vzdálené dunění a na východě jsem zahlédl valící se oheň a dým. Nepřátelské dělostřelectvo zasáhlo muniční sklad v Long Binh. Potřeboval jsem truchlit i slavit zároveň, tak jsem se obrátil na zásuvku ve svém stole, kde se ukrývala pětinka Jima Beama, ve které ještě zbývalo pár loků. Kdyby byla moje nebohá matka naživu, řekla by: „Nepij tolik, synáčku. Nedělá ti to dobře.“ Opravdu nedělá, mami? Když se někdo ocitne v tak složité situaci jako já, krtek v Generálově štábu, tak hledá útěchu kdekoliv, kde se nějaká naskytne. Dopil jsem whisky a pak odvezl Generála do jeho domu, zatímco venku zuřila bouře. Na město se v náznaku blížícího se období dešťů vyvalil liják jako plodová voda. Pár lidí doufalo, že by monzun mohl postupující severní divize zpomalit, pokládal jsem to ale za nepravděpodobné. Vynechal jsem večeři a zabalil si do batohu toaletní potřeby, jedny keprové kalhoty a madrasovou košili pořízenou v obchodě J. C. Penney v Los Angeles, mokasíny, troje náhradní ponožky, elektrický zubní kartáček z černého trhu, orámovanou fotografii své matky, obálku s fotografiemi odsud a z Ameriky, svůj fotoaparát Kodak a výtisk Asijského komunismu a orientálního modu destrukce.

Batoh byl dárek od Clauda, který jsem dostal u příležitosti své promoce. Byla to ta nejhezčí věc v mém vlastnictví. Dal se nosit na zádech, a když se popruh na pár místech provléknul přezkami, proměnil se na ruční zavazadlo. Batoh vyrobený z poddajné hnědé kůže uznávanou novoanglickou firmou pronikavě voněl tajemstvím podzimního listí a grilovaným humrem smíchaným s potem a spermatem internátní chlapecké školy. Na boku měl vylisované moje iniciály, jeho nejvýznačnějším prvkem bylo ale falešné dno. „Každý člověk by měl mít zavazadlo s falešným dnem,“ říkával Claude. „Nikdy nevíš, kdy ho budeš potřebovat.“ Nevěděl ale, že v něm schovávám svůj minifotoaparát Minox. Minox, dárek od Mana, stál několikanásobek mého ročního platu. Právě s ním jsem fotografoval některé tajné dokumenty, ke kterým jsem měl přístup, a napadlo mě, že by se mohl ještě hodit. Nakonec jsem se probral zbytkem svých knih a desek, z nichž většinu jsem koupil ve Státech a na kterých ulpěly otisky vzpomínek. Neměl jsem místo na Elvise ani Dylana, na Faulknera ani Twaina, a přestože byli nahraditelní, i tak mě tížilo srdce, když jsem na krabici knih a desek psal Manovo jméno. Bylo toho tolik, co se nedalo odnést – třeba moje kytara, která mi při odchodu na posteli vyčítavě předváděla své široké boky.

Skončil jsem s balením a půjčil si Citroën, abych vyzvedl Bona. Když vojenští policisté na kontrolních stanovištích zahlédli na autě Generálovy hvězdy, vždycky na mě jen mávli a nechali mě jet. Můj cíl ležel za řekou, špinavým tokem lemovaným boudami uprchlíků z venkova. Jejich domovy a farmy byli sežehnuté pyromany a nepokrytými žháři, kteří se mezi vojáky vyskytovali a kteří konečně našli své pravé poslaní v roli bombometčíků. Za touto neuspořádanou změtí chatrčí, hluboko ve Čtvrtém obvodu, na mě čekali Bon a Man v pivnici, kde jsme ve třech strávili popíjením víc hodin, než bych dokázal spočítat. Kolem stolů byli napěchovaní vojáci a mariňáci s puškami schovanými pod stoličkami a vlasy sestřiženými sadistickými vojenskými holiči, kteří měli z nějakého hanebného frenologického důvodu v úmyslu odhalit obrysy jejich lebek do posledního detailu. Bon mi nalil sklenici piva hned, jak jsem si sednul, ale nedovolil mi se napít, dokud nepronesl přípitek.

„Na další shledání,“ pronesl a zvedl svou sklenici. „Uvidíme se zase na Filipínách!“

Upozornil jsem ho, že to bude ve skutečnosti Guam, protože diktátor Marcos měl už uprchlíků po krk a další nepřijímal. Bon cosi zamručel a přitiskl si sklenici na čelo.

„Myslel jsem, že už to nemůže být horší,“ prohlásil. „Teď už na nás koukají spatra i Filipinos?“

„Zapomeň na Filipíny,“ řekl Man. „Připijme si místo toho na Guam. Říká se, že tam Američanům začíná den.“

„A nám tam den končí,“ zamumlal Bon.

Na rozdíl od Mana a ode mě byl Bon ryzí patriot, republikán, který se dobrovolně přihlásil do armády a nenáviděl komunisty už od chvíle, kdy místní kádrovák přinutil jeho otce, starostu vesnice, pokleknout na návsi a provést doznání, aby mu vzápětí prohnal hlavou kulku. Kdyby to bylo na něm, bojoval by Bon určitě jako Japonci do samého konce a možná si i přiložil pistoli k vlastní hlavě, s Manem jsme ho ale přesvědčili, aby myslel na ženu a dítě. „Odjet do Ameriky není dezerce,“ tvrdili jsme mu. „Jedná se o strategický ústup.“ Tvrdili jsme mu také, že Man se svou rodinou uprchnou zítra, pravdou ale bylo, že Man zůstával, aby byl svědkem toho, jak jih osvobodí severní komunisté, kterými Bon tak pohrdal. Teď mu Man zmáčkl dlouhými štíhlými prsty rameno a prohlásil:

„My tři jsme pokrevní bratři. Budeme pokrevními bratry, i když tuhle válku prohrajeme, i když prohrajeme naši zemi.“ Podíval se na mě a v očích měl slzy: „Pro nás to žádný konec neznamená.“

„Máš pravdu,“ přitakal Bon a rozmáchle potřásl hlavou, aby skryl krůpěje srážející se mu v očích. „Smutku už bylo dost. Napijme se na naději. Vrátíme se a vezmeme si naši zem zpátky. Je to tak?“ I on se na mě podíval. Já se za slzy nestyděl. Tito muži byli lepší než skuteční bratři, které bych býval mohl mít, protože jsme se pro sebe rozhodli navzájem sami. Zvedl jsem svou sklenici s pivem.

„Na návrat zpět,“ pronesl jsem. „A na bratrství, které nikdy nekončí.“ Vyprázdnili jsme sklenice, zakřičeli si o další rundu, dali si ruce kolem ramen a věnovali si hodinu bratrské lásky a písní, ke kterým hrálo duo na opačném konci zahrádky. Kytarista byl dlouhovlasý odpírač vojenské služby, nezdravě bledý z toho, jak posledních deset let trávil dny pod střechou domu majitele baru a ven vycházel pouze v noci. Zpěvačku mu dělala právě tak dlouhovlasá žena s melodickým hlasem, jejíž štíhlou postavu ještě podtrhovalo hedvábné ao dai v barvě panenského uzardění. Zpívala texty od Trinh Cong Sona, lidového zpěváka, kterého milovali dokonce i parašutisti. Zítra odjíždím, drahý... Její hlas se zvedal nad brebentěním a deštěm. Nezapomeň přijít na návštěvu... Zachvělo se mi srdce. Nepatřili jsme mezi ty, kteří nadšeně vyrážejí do války na zatroubení polnice. Ne, my bojovali při melodiích milostných písní, byli jsme Italy Asie.

Zítra odjíždím, drahý. Noci ve městě už nejsou tak krásné... Kdyby Bon tušil, že je to na dlouhé roky a možná úplně naposledy, co Mana vidí, nikdy by do letadla nevkročil. Už od našich studií v lyceu jsme si hráli na tři mušketýry, jeden za všechny a všichni za jednoho. S Dumasem nás seznámil Man. Zaprvé proto, že psal skvělé romány, a zadruhé kvůli tomu, že to byl čtvrtinový míšenec. Proto byl pro nás, kolonizované těmi samými Francouzi, kteří jím pohrdali kvůli jeho předkům, vzorem. Man, zapálený čtenář a vypravěč, by se v mírových časech nejspíš stal na našem lyceu učitelem literatury. Kromě toho, že do našeho jazyka přeložil tři detektivky o Perry Masonovi od Erle Stanley Gardnera, napsal také pod pseudonymem nepříliš poutavý román v zolovském stylu. Studoval Ameriku, sám tam ale nikdy nebyl, což platilo i pro Bona, který objednal další rundu a zeptal se, jestli mají v Americe pivnice.

„Mají bary a supermarkety, kde pivo vždycky seženeš,“ ubezpečil jsem ho.

„Ale mají tam i tak krásné ženy, které zpívají takovéto písně?“ ptal se dál.

Dolil jsem mu sklenici a odpovídal: „Mají tam krásné ženy, ale takovéto písně nezpívají.“

Pak kytarista hrábl do strun a zazněly akordy další písně. „Zpívají písně, jako je tahle,“ řekl Man. Bylo to Yesterday od Beatles. Všichni tři jsme se připojili ke zpěvu a mně zvlhly oči. Jaké by to bylo žít v dobách, kdy by lidským osudem nebyla válka, kdy by nám nevládli zbabělci a korupčníci, kdy by naše země nebyla blázincem, který při životě udržovala jen nitrožilní výživa americké pomoci? Neznal jsem nikoho z těch mladých vojáků kolem kromě svých pokrevních bratří, a přesto přísahám, že jsem s nimi se všemi soucítil, ztracený v jejich vědomí, že za pár dnů budou všichni mrtví nebo zranění nebo uvěznění nebo ponížení nebo opuštění nebo zapomenutí. Byli to moji nepřátelé, a přesto to byli i bratři ve zbrani. Jejich milované město čekal pád, kdežto to moje osvobození. Pro ně to byl konec světa, pro mě ale jen přechod z jednoho světa do druhého. Bylo tomu tak celé ty dvě minuty, kdy jsme zpívali celým svým srdcem, vnímali jen minulost a odvraceli zrak od budoucnosti jako plavci, kteří se na zádech blíží k hučícímu vodopádu.

Když jsme odcházeli, přestalo konečně pršet. Právě jsme kouřili závěrečnou cigaretu v ústí zatuchlé uličky, do které se vycházelo z pivnice, když se z vaginální temnoty vynořila trojice hydrocefalických mariňáků. Saigone nádherný! zpívali. Ach, Saigone! Ach, Saigone! I když bylo teprve šest, byli už opilí a uniformy měli potřísněné pivem. Všem visela přes rameno puška M16 a všichni měli náhradní sadu varlat, z nichž se při bližším zkoumání vyklubaly dvojice granátů připnuté ze stran k přezkám opasků. I když měli uniformy, zbraně a přilby americké výroby, patřili k našim. Splést si je s Američany nebylo možné, prozradili je potlučené helmy, ocelové kastroly určené pro americké hlavy, které byly velké jednomu každému z nás. Hlava prvního mariňáka se kývala ze strany na stranu. Vrazil do mě, zaklel a okraj helmy mu spadl až na nos. Když si helmu zase přizvedl, zahlédl jsem kalné oči snažící se zaostřit.

„Nazdar!“ S pozdravem se z něj vyvalil i smrdutý dech. Jižní přízvuk měl tak silný, že mi dělalo potíže mu porozumět. „Co to má bejt? Polda? Co tady děláš se skutečnejma vojclama?“

Man si směrem k němu odklepl popel. „Tento policista je kapitán. Pozdravte ho jako svého nadřízeného tak, jak se patří, poručíku.“

Druhý mariňák, také poručík, byl ochoten ustoupit: „Když říkáte, majore.“

Třetí z nich, poručík jakbysmet, na to ale namítl: „K čertu s majory a plukovníky a generály. Prezident zdrhnul. Generálové... puf! Jen to zahučelo. Jsou fuč. Zachránili si vlastní prdel, jako vždycky. Víte co? Nechali nás tu jen proto, abysme jim kryli záda.“

„Jako vždycky. A jaký ústup?“ přidal se druhý voják. „Stejně není kam jít.“

Třetí přitakal: „Je po nás veta.“

„Už jsme skoro mrtví,“ prohlásil první. „Náš úkol je být mrtví.“

Zahodil jsem cigaretu. „Ještě mrtví nejste. Měli byste se vrátit na svá místa.“

První mariňák se znovu pokusil zaostřit na můj obličej a udělal krok blíž, až se mě skoro dotýkal nosem. „Co seš ty zač?“

„To už si dovolujete opravdu moc, poručíku!“ rozkřikl se Bon.

„Já ti povím, co seš zač,“ dloubl mi mariňák prstem do žeber.

„Neříkej to,“ varoval jsem ho.

„Parchant!“ rozkřikl se. Druzí dva se rozesmáli a přidali se: „Parchant!“

Vytáhl jsem revolver a přitiskl hlaveň mariňákovi mezi oči. Jeho kamarádi za ním nervózně sáhli po puškách, nic víc si ale netroufli. Měli v hlavě, ale ne tolik, aby si dělali naději, že tasí rychleji než moji střízlivější přátelé.

„Jste opilý. Je to tak, poručíku?“ hlas se mi chvěl bez ohledu na to, jak moc jsem se snažil zůstat klidný.

„Ano,“ odpověděl voják. „Pane.“

„Proto vás nezastřelím.“

Potom jsme k mé velké úlevě zaslechli první z bomb. Všechny hlavy se otočily směrem k výbuchu, po kterém na severozápadě následovaly další a další.

„To je letiště,“ konstatoval Bon. „Pětisetlibrové granáty.“ V obou případech měl pravdu. Z našeho místa jsme nejprve nic neviděli, až po pár okamžicích se objevil stoupající oblak černého kouře. A pak se zdálo, že najednou spustily snad všechny hlavně ve městě naráz, od centra až po letiště, lehké zbraně klak-klak-klak, těžké čug-čug-čug a nebe pokryla záplava vířících oranžových světlic. Rámus přitáhl všechny obyvatele zubožené ulice k oknům a do dveří a já zastrčil revolver zpátky do pouzdra. Poručíci od námořní pěchoty v přítomnosti svědků vystřízlivěli. Bez jediného slova vyšplhali do svého džípu a odfrčeli pryč. Prokličkovali mezi houfem motocyklů až na křižovatku, kde džíp zastavil. Mariňáci se z něj vypotáceli s M16 v rukou, nezajímalo je, že exploze neustávají a davy civilistů zahlcují chodníky. Zrychlil se mi tep, když se na nás zpod světla pouliční lampy nenávistně zadívali. Jediné, co ale udělali, bylo, že namířili pušky do vzduchu a za zuřivého vytí a pokřiku vyprázdnili jejich zásobníky do nebes. Srdce mi tlouklo jako o závod a po zádech mi stékal pot, kvůli svým přátelům jsem se ale nepřestal usmívat a zapálil si další cigaretu.

„Idioti!“ zakřičel Bon přes civilisty krčící se ve dveřích. Mariňáci nás ještě počastovali pár šťavnatými nadávkami, potom nastoupili do džípu, zajeli za roh a zmizeli. Bon a já jsme se rozloučili s Manem. Když odjel svým džípem, hodil jsem Bonovi klíčky od auta. Bombardování a palba se utišily. Celou cestu ke svému bytu nepřestal Bon při řízení Citroënu na mariňáky nadávat. Já i nadále mlčel. Mariňáci tu nebyli od dodržování dobrých mravů. Mariňáci tu byli, aby se na ně člověk mohl spolehnout, když došlo na záležitosti života a smrti. Co se týče toho, jak mě nazvali, rozrušilo mě to méně než moje reakce na to. Už jsem si na toto poukazování na svůj původ měl dávno zvyknout, kdoví proč se mi to ale stále nepodařilo. Moje matka byla místní, můj otec byl cizinec a známí i neznámí lidé mi to rádi připomínali už od dětství, plivali na mě a nadávali mi do parchantů, i když někdy, jen tak pro změnu, mi napřed nadávali a plivali na mě až potom.

Kapitola 2

I teď mi strážný s dětskou tváří, který mě chodí každý den kontrolovat, nadává do parchantů, když má zrovna chuť. To mě příliš nepřekvapuje, i když od vašich lidí bych, Veliteli, čekal něco lepšího. Přiznávám, že mě to oslovení stále bolí. Možná by mi, pro změnu, mohl říkat třeba bastard nebo podvraťák, jak to občas dělávali lidé v minulosti. Nebo co třeba métis, jak mi říkávali Francouzi, když jsem pro ně zrovna nebyl Eurasijec? To poslední slovo mi u Američanů propůjčovalo romantický odstín, u samotných Francouzů mi ale nepomáhalo vůbec. Ještě stále jsem je v Saigonu pravidelně potkával – nostalgické kolonisty, kteří tvrdohlavě setrvávali v naší zemi i poté, co se jejich říše rozpadla. Scházeli se v Le Cercle Sportif, upíjeli Pernod a přežvykovali tatarský biftek vzpomínek, které se odehrávaly na saigonských ulicích, jež nazývali starými francouzskými jmény: Boulevard Norodom, Rue Chasseloup-Laubat, Quai de l’Argonne. Pomoc původním obyvatelům okořenili arogancí nouveau riche, a když jsem chodíval kolem, sledovali mě podezřívavýma očima pohraniční stráže kontrolující pasy.

Eurasijce ovšem nevymysleli oni. Tento nápad měli poprvé v Indii Angličané, kterým se také nepodařilo odolat pokušení a neuždibovat si tmavé čokolády. Stejně jako Angličané v tropických přilbách, ani americké expediční síly v Pacifiku nedokázaly místním lákadlům vzdorovat. I oni si poskládali příruční slůvko, kterým popsali takové jako já – Ameroasijec. Ačkoliv konkrétně v mém případě se jednalo o vadné označení, sotva jsem mohl mít Američanům za zlé, že mě považovali za vlastního, protože tropické plody amerických GI by vystačily na menší národ. GI byla zkratka pro Government Issue, vládní záležitost, což jsou vlastně i Ameroasijci. Moji krajané dávali před zkratkami přednost eufemismům a lidem jako já říkali prach života. Oxfordský slovník angličtiny, který jsem si prostudoval v koleji Occidental, mi už odborněji odhalil, že bych se měl nazývat „nemanželské dítě“, zatímco právo ve všech zemích, které znám, mi dalo přízvisko nelegitimní potomek. Pro svou matku jsem byl její milovaný syn, to bych ale raději nerozebíral. Nakonec měl stejně pravdu můj otec. Neříkal mi nijak.

Není proto divu, že mě to přitáhlo ke Generálovi, který se stejně jako moji přátelé Man a Bon mou kalnou minulostí nikdy neprobíral. Když si mě vybral do svého štábu, řekl Generál: „Jediné, co mě zajímá, je to, jak jsi dobrý v tom, co děláš, i když věci, o které tě budu žádat, možná tak dobré nebudou.“ Své dovednosti jsem prokázal nejednou, evakuace byla jen demonstrací mé schopnosti trefit přesně onu tenkou hranici mezi zákonným a nezákonným. Vybral jsem příslušné osoby, zařídil autobusy a především rozdal úplatky, které nám měly zajistit bezpečný průjezd. Hradil jsem je z 10 000 dolarů zrekvírovaných v aktovce od Generála. Ten byl o ně nucen požádat Madam.

„Jedná se o mimořádnou sumu,“ sdělila mi nad šálkem oolongu ve svém salónu.

„Jedná se o mimořádnou událost,“ namítl jsem já. „Při devadesáti dvou evakuovaných lidech jde ale o velkoobchodní cenu.“

S tím nemohla nesouhlasit, stejně jako nikdo, kdo měl uši přitisknuté na kolejích klepů šířících se městem. Povídalo se, že cena víz, pasů a míst v evakuačních letadlech se může vyšplhat až na mnoho tisíc dolarů, podle toho, jakou úroveň služeb si kdo vybral a do jaké míry se vystupňovala jeho hysterie. Ještě dřív, než bylo ale možné úplatek předat, bylo potřeba najít ochotné ruce, které by ho přijaly. V našem případě patřily pochybnému majorovi, se kterým jsem se seznámil v nočním klubu Pink na Nguyen Hue. Při překřikování psychedelického dunění skupiny CBC a popového rytmu skladby od Uptight jsem se dověděl, že pracuje na letišti jako celní úředník. Za relativně skromný poplatek – tisíc dolarů – mě informoval, kdo bude na letišti držet při našem odjezdu stráž a kde najdu jejího velitele.

Když jsem toto všechno zařídil a s Bonem jsme vyzvedli jeho ženu a dítě, shromáždili jsme se v sedm hodin k odjezdu. Před branou vily čekaly dva modré autobusy s drátěnými mřížemi přes okna, od nichž se teoreticky měly odrážet granáty teroristů, pokud je tedy zrovna nepoháněl raketový motor. V tom případě se člověk musel spolehnout už jen na štít modliteb. Na dvoře vyčkávaly vystrašené rodiny, zatímco Madam stála na schodech vily s domácím služebnictvem. Její zasmušilé děti seděly na zadním sedadle Citroënu s nicneříkajícími, diplomatickými výrazy ve tvářích a sledovaly Clauda a Generála, jak pokuřují před předními reflektory auta. Se seznamem pasažérů v ruce jsem vyvolával jednotlivé muže s rodinami, ověřoval si jména a směroval je do správných autobusů. Podle pokynů nesměl mít u sebe žádný dospělý ani mladistvý nic víc než malý kufřík nebo zavazadlo. Některé děti si k hrudi tiskly tenké deky nebo alabastrové panenky, jejichž západní obličeje brázdil fanatický škleb. Bon byl poslední – vedl za loket Linh a ta zase držela za ruku Duca. Byl už dost starý, aby mohl chodit sám, a ve druhé ruce svíral žluté jojo, které jsem mu přivezl jako suvenýr ze Států. Zasalutoval jsem mu. Chlapec se zastavil, soustředěně se zamračil, vymanil ruku z matčiny dlaně a zasalutoval mi na oplátku.

„Všichni jsou tady,“ oznámil jsem Generálovi.

„Tak to je čas k odjezdu,“ odtušil on a podpatkem rozdrtil dokouřenou cigaretu.

Poslední Generálovou povinností bylo rozloučit se s lokajem, kuchařem, domovníkem a triem dospívajících chův. Někteří členové služebnictva úpěnlivě žadonili, abychom je vzali s sebou, Madam ale jejich prosby neústupně odmítala. Její velkorysost byla už vyčerpána tím, že musela zaplatit za Generálovy důstojníky. Samozřejmě, že měla pravdu. Věděl jsem alespoň o jednom generálovi, kterému když nabídli místa pro jeho štáb, prodal je bez váhání nejvyšší nabídce. Teď Madam a všichni zaměstnanci plakali, s výjimkou geriatrického lokaje, který měl kolem krku se zvětšenou štítnou žlázou uvázanou fialovou šálu. Začínal u Generála jako vojenský sluha, když byl Generál ještě plukovníkem a oba sloužili pod Francouzi v tom pekelném období kolem Dien Bien Phu. Generál stojící pod schody se starci nedokázal podívat do očí. „Omlouvám se,“ pronesl se skloněnou hlavou a čepici přitom žmoulal v ruce. Bylo to jedinkrát, co jsem ho slyšel omluvit se komukoliv kromě Madam. „Sloužil jsi nám dobře a my ti teď dobře nesloužíme. Nebudeš z toho ale škodný. Vezmi si z vily, cokoliv budeš chtít, a pak jdi. Jestli se někdo bude ptát, tvrď mu, že jsi mě neznal a nikdy jsi tu nepracoval. Co se mě týká, tak přísahám, že se boje za naši zem nikdy nevzdám!“ Když Generál začal plakat, nabídl jsem mu svůj kapesník.

„Žádám vás jen o jedinou věc, pane,“ pronesl lokaj v nastalém tichu.

„A to jakou, příteli můj?“

„O vaši pistoli, abych se mohl zastřelit!“

Generál potřásl hlavou a utřel si oči mým kapesníkem. „Nic takového neuděláš. Vrať se domů a počkej tam, než se vrátím. Potom ti tu pistoli dám.“ Lokaj se pokusil zasalutovat, Generál mu ale místo toho podal ruku. Ať už dnes lidé říkají o Generálovi cokoliv, mohu jen dosvědčit, že to byl poctivý muž, který věřil všemu, co říkal, i když to byla lež. V tom se od ostatních vlastně až tak nelišil.

Madam každému ze zaměstnanců přidělila obálku s dolary, jejíž tloušťka odpovídala jeho postavení. Generál mi vrátil kapesník a doprovodil madam k Citroënu. Na tuto poslední jízdu se koženého volantu chopil sám Generál, aby oba autobusy zavedl na letiště. „Já si vezmu druhý autobus,“ řekl Claude. „Ty jeď v prvním a dávej pozor, aby se řidič neztratil.“ Před nastoupením jsem se v bráně ještě jednou zastavil a naposledy se zadíval na vilu, vykouzlenou z ničeho pro korsické majitele gumovníkových plantáží. Nad okapy čněl mocný tamarindový strom. Dlouhé, kloubovité lusky jeho kyselých plodů se kývaly jako prsty oběšence. Nehybný personál zůstal stát na proscéniu nad schodištěm. Když jsem jim zamával na rozloučenou, svědomitě zamávali taky. V druhé ruce stále svírali ty bílé obálky, ze kterých se v měsíčním světle staly jízdenky do nicoty.

Trasa z vily na letiště byla tak jednoduchá, jak jen něco v Saigonu může být, tudíž vůbec jednoduchá nebyla. Člověk vyjel z brány doprava po ulici Thi Xuan, potom doleva na Le Van Quyet, doprava na Hong Thap Tu směrem k velvyslanectvím, doleva Pasteurovou ulicí, znovu doleva na Nguyen Dinh Chieu, doprava na Cong Ly a pak rovně na letiště. Místo toho ale, aby zabočil doleva na Le Van Quyet, zahnul Generál doprava. „Jede špatně,” oznámil mi řidič. Měl prsty zažloutlé od nikotinu a nebezpečně ostré nehty. „Jeďte prostě za ním,“ přikázal jsem. Stál jsem na nástupních schůdcích, dveře byly otevřené, aby dovnitř mohl proudit chladný noční vzduch. Na první lavici za mnou seděli Bon a Linh, Duc se matce nakláněl na klíně dopředu, aby mi viděl přes rameno. Ulice byly prázdné. Podle rádia byl kvůli útoku na letiště vyhlášen čtyřiadvacetihodinový zákaz vycházení. Téměř stejně prázdné byly i chodníky, na kterých se jen občas válely uniformy odhozené dezertéry. V některých případech byla výbava složená na úhledné hromádce, s přilbou na blůze a kalhotami na botách, takže se zdálo, jakoby se jejich majitel vypařil po nějakém zásahu mimozemským paprskometem. Ve městě, kde nikdy nic nepřišlo nazmar, se těchto uniforem nikdo ani nedotkl.

V mém autobuse sedělo i několik vojáků převlečených za civily, zbytek Generálových příbuzných z vlastní i manželčiny strany ale představovaly většinou ženy a děti. Cestující si mezi sebou cosi šeptali a stěžovali si na to či ono. Nevšímal jsem si toho. I kdyby se naši krajané ocitli v nebi, stejně by čas od času poznamenali něco v tom smyslu, že tam není tak teplo jako v pekle.

„Proč jede zrovna tudy?“ namítl řidič. „Vždyť je výjimečný stav! Všechny nás zastřelí nebo aspoň zavřou.“

Bon si povzdychl a pohodil hlavou. „Je to Generál,“ řekl, jako by to všechno vysvětlovalo, a ono tomu tak opravdu bylo. Přesto si řidič stěžovat nepřestal, ani když jsme přejeli přes ústřední tržiště, zabočili na Le Loi a pokračovali dál, dokud Generál konečně nezastavil na náměstí Lam Son. Před námi stála pořečtěná fasáda Národního shromáždění na budově, která dříve bývala městskou operou. Odsud naši politici řídili omšelou operetu naší země, falešně znějící frašku, v jejíchž hlavních rolích účinkovaly kypré divy v bílých oblecích a kníraté primadony ve vojenských uniformách šitých na míru. Když jsem se vyklonil ven a zadíval nahoru, zahlédl jsem rozzářená okna střešního baru v hotelu Caravelle, kam jsem často Generála doprovázel na aperitivy a interview s novináři. Balkóny nabízely bezkonkurenčně nejlepší výhled na Saigon a jeho okolí. Teď se z nich ozýval tlumený smích. Určitě se jednalo o zahraniční zpravodajce, připravené změřit městu teplotu v jeho smrtelném záchvěvu. S nimi tam byli atašé neutrálních států. Společně pozorovali žhnoucí zbytky muničního skladu v Long Binh nad obzorem a světlice rozprášené do noci.

Popadlo mě nutkání směrem k tomu smíchu poslat pár kulek, abych jim trochu oživil večer. Když Generál vystoupil z auta, napadlo mě, že podlehl stejnému impulzu, on se ale místo toho obrátil opačným směrem, pryč od Národního shromáždění, k ohavnému památníku na travnatém středu náměstí. Zalitoval jsem, že jsem si Kodak strčil do batohu a ne do kapsy, protože bych tak rád vyfotografoval Generála, jak salutuje dvěma obrovským mariňákům vrhajícím se vpřed, přičemž druhý hrdina věnuje pečlivou pozornost pozadí svého soudruha před sebou. Pomníku salutoval i Bon a ostatní muži v autobuse a já si nemohl pomoci a nepřemítat, jestli tito mariňáci mají chránit lidi, kteří se tu pod jejich dohledem za slunečných dnů prochází, nebo jestli spíš symbolicky neútočí na Národní shromáždění, proti kterému byly namířeny jejich samopaly. Jeden z mužů v autobuse zavzlykal a já konečně taky zvedl ruku k čelu. V tu chvíli mi došlo, že význam památníku až tak nejednoznačný není. Naše letectvo bombardovalo prezidentský palác, naše armáda zastřelila a ubodala našeho prvního prezidenta a jeho bratra a naši haštěřicí se generálové podnítili tolik státních převratů, že jsem je už ani nedokázal spočítat. Po desátém puči jsem absurdní stav našeho státu akceptoval se směsicí zoufalství a vzteku, která po dochucení špetkou humoru vytvořila koktejl, pod jehož vlivem jsem obnovil svou revoluční přísahu.

Konečně spokojený Generál nasedl zpátky do Citroënu a konvoj se rozjel zase dál, přes křižovatku s jednosměrkou Tu Do, po které na náměstí najel a opět ho tudy opustil. Věnoval jsem poslední pohled Givral Café, kam jsem chodíval na francouzskou vanilkovou zmrzlinu při svých schůzkách se slušnými saigonskými děvčaty a jejich mumifikovanými gardedámami. Vedle Givralu bylo Brodard Café, tam jsem zase kultivoval svou zálibu ve slaných palačinkách a přitom se úporně snažil ignorovat procesí nuzáků poskakujících a šourajících se kolem. Ti, kteří měli ruce, napřahovali s prosbou o almužnu dlaně, ti, kterým ruce scházeli, drtili mezi zuby kšilty baseballových čepic. Váleční invalidé mávali prázdnými rukávy jako nelétaví ptáci, staří němí žebráci na vás upírali kobří oči, pouliční děcka vyprávěla o svém žalostném stavu příběhy delší než byla sama, mladé vdovy kolébaly podvyživená batolata, která jim možná někdo jen půjčil, a rozmanití mrzáci všeho druhu předváděli snad všechny myslitelné nechutné choroby, které kdy člověka potkaly. Kousek dál na ulici Tu Do byl noční klub, kde jsem strávil nejeden večer čačou s mladými dámami v minisukních a poslední dobou i na krkolomně vysokých podpatcích. Na této ulici měli kdysi panovační Francouzi ustájené své přikrášlené milenky. Po Francouzích následovali už ne tak povýšení Američané, výskající v barech s názvy jako San Francisco, New York a Tennessee, vyvedenými na průčelích křiklavým neónem, ve kterých se z jukeboxů ozývala country hudba. Kdo se na zhýralém konci večera cítil provinile, měl možnost dopotácet se na severní konec Tu Do do cihlové baziliky, ke které nás teď po Hai Ba Trung vedl i Generál. Před bazilikou stála bílá socha Panny Marie s rukama rozepjatýma v gestu vyjadřujícím mír a odpuštění a s očima upřenýma do země. Ačkoliv byla se svým synem Ježíšem Kristem připravená všechny hříšníky z Tu Do uvítat ve své náruči, škrobení kajícníci a kněží – z nichž jeden byl mým otcem – mě mnohem častěji zavrhovali než vítali. Právě v bazilice jsem se pravidelně setkával s Manem ohledně našeho utajovaného podnikání a oba nás bavila komedie, ve které jsme byli počítáni mezi věřící. Padali jsme na kolena, přestože jsme byli ateisti, kteří před Bohem dali přednost komunismu.

Setkávali jsme se ve středu odpoledne, kdy byla bazilika prázdná s výjimkou hrstky upjatých vdov s hlavami zahalenými do krajkových mantil nebo černých šátků, které odříkávaly Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé… Já se už nemodlil, můj jazyk si ale nemohl pomoci a kýval se s těmi starými ženami alespoň do rytmu. Byly houževnaté jako vojáci pěchoty a dokázaly bez pohnutí prosedět přelidněné víkendové mše, při kterých neduživí a starší lidé občas horkem padali do mdlob. Byli jsme příliš chudí, než abychom si pořídili klimatizaci, úžeh se ale považoval jen za jiný způsob vyjádření náboženského zápalu. Jen málokde byste našli tak zbožné katolíky jako v Saigonu. Většina z nich, například moje matka a já, už jednou před komunisty prchla v padesátém čtvrtém (má devítiletá osoba v této věci neměla hlasovací právo). Mana, bývalého katolíka stejně jako já, dostaveníčka v kostele bavila. Zatímco jsme předstírali, že jsme oddanými důstojníky, kterým mše jednou týdně nestačí, doznával jsem se mu ze svých politických a osobních selhání. On si na oplátku hrál na mého zpovědníka a šeptal mi rozhřešení v podobě úkolů místo modliteb.

„Amerika?“ zeptal jsem se.

„Amerika,“ potvrdil.

O Generálových plánech na evakuaci jsem mu pověděl hned, jak jsem se o nich dověděl. Tu poslední středu v bazilice jsem byl informován o svém novém úkolu. Touto misí mě pověřili jeho nadřízení, ale kým byli oni, to jsem nevěděl. Bylo to tak bezpečnější. Takto vypadal náš systém už od doby na lyceu, kdy jsme my následovali jednu cestu tajně v podobě studijní skupiny, zatímco Bon otevřeně pokračoval po konvenčnějších stezkách. Studijní skupina byla Manův nápad – tříčlenná buňka skládající se z něj, ze mě a dalšího spolužáka. Man byl vůdce, který nás provázel četbou klasických revolučních děl a učil nás principům stranické ideologie. Už v té době jsem věděl, že je Man součástí jiné buňky, ve které byl on tím níže postaveným členem, ačkoliv totožnost zbývajících pro mě byla tajemstvím. Utajení a hierarchie byly klíčem k revoluci, prozradil mi Man. Z toho důvodu měl nad sebou výbor těch ještě víc vybraných a nad ním byl další výbor s ještě vybranějšími, a tak dál a dál, až bychom se nakonec dostali možná k samotnému strýčkovi Ho, tedy dokud byl ještě naživu, nejvybranějšímu a nejoddanějšímu muži ze všech. K tomu, jemuž jsem přičítal výrok „Nic není cennější než nezávislost a svoboda“. To byla slova, pro která jsem byl ochoten zemřít. Tento jazyk, stejně jako rozpravy ve studijních skupinách, před výbory a na večírcích, šly Manovi snadno. Zdědil revoluční gen od svého prastrýce, kterého naverbovali Francouzi, aby sloužil v Evropě v 1. světové válce. Dělal hrobníka a nic nevyburcuje koloniálního poddaného jako to, když vidí bílé muže nahé a mrtvé. To prý říkával prastrýc nebo tak mi to aspoň tvrdil Man. Tento prastrýc nořil ruce do jejich slizkých růžových vnitřností, ve volném čase zkoumal jejich legrační, ochablé pindíky a zvedal se mu žaludek při pohledu na jejich mozky připomínající míchaná vejce. Pohřbíval je po tisících, odvážné mladé muže zapletené do pavučinových eulogií spřádaných křižáckými politiky, a do kapilár vědomí mu pomalu prosakovalo pochopení, že to nejlepší si Francie nechává pro svou vlastní půdu. Do Indočíny se posílala tuctovost, aby Francie mohla koloniální byrokracii zalidnit surovcem ze školního dvora, ztracencem ze šachového klubu, rozeným účetním a nesmělým bázlivcem, které teď mohl prastrýc pozorovat v jejich přirozeném prostředí, kde byli považováni za vyvrhele a slabochy, kterými ve skutečnosti také byli. „A tito psanci“, odfrkoval, „to že mají být lidé, kteří nás učí, abychom se na ně dívali jako na polobohy?“ Jeho radikální antikolonialismus ještě zesílil, když se zamiloval do francouzské ošetřovatelky, trockistky, která ho přesvědčila, aby se přidal k francouzským komunistům, jediným lidem, kteří nabízeli na indočínskou otázku smysluplnou odpověď. Kvůli ní byl ochoten spolknout i hořký čaj exilu. Nakonec měl s ošetřovatelkou dceru, a když mi Man podstrčil papírek, zašeptal, že jeho teta tam stále je. Na papírku bylo její jméno a adresa ve třináctém pařížském arrondissementu. I když putovala s námi, nikdy se nestala členkou komunistické strany, takže nebylo pravděpodobné, že by ji sledovali. „Pochybuji, že budeš mít možnost posílat dopisy přímo sem, proto bude ona dělat prostředníka. Je to švadlena, má tři siamské kočky, žádné děti a žádnou podezřelou minulost. Dopisy proto budeš posílat k ní.“

Žmoulal jsem papírek v ruce a připomínal si svůj předem připravený filmový scénář, ve kterém na poslední chvíli odmítnu nastoupit do Claudova letadla, přestože mě Generál zoufale prosí, abych odletěl s ním.

„Chci zůstat,“ řekl jsem. „Už je skoro po všem.“

Man si za sepnutýma rukama povzdychl. „Je už skoro po všem?“ Přijď království tvé, buď vůle tvá. „Tvůj Generál není jediný, kdo plánuje pokračovat v boji. Staří vojáci neslábnou. Válka už trvá moc dlouho, než aby toho prostě jen tak nechali. Potřebujeme někoho, kdo na ně dohlédne a postará se, aby nedělali moc velké potíže.“

„Co se stane, když nepojedu?“ zeptal jsem se.

Man zvedl oči ke zjizvenému, mírně nazelenalému Kristu s jeho evropskými rysy, visícímu na krucifixu vysoko nad oltářem, s rouškou omotanou kolem beder, i když se vší pravděpodobností zemřel nahý. Úsměv na Manově tváři odhalil nečekaně bílé zuby. „Budeš prospěšnější tam, než bys byl tady,“ konstatoval ten zubařův syn. „A pokud to nechceš udělat pro sebe, udělej to pro Bona. Neodjede, když si bude myslet, že zůstáváme. Tak či tak, ty stejně jet chceš. Přiznej si to!“

Troufl bych si to přiznat? Troufl bych to přiznat navenek? Amerika, země supermarketů a superdálnic, superrychlých letadel a Supermana, superzbraní a Super Bowlu? Amerika, země, která se nespokojila s tím, aby si při svém krvavém zrodu dala obyčejné jméno, ale trvala jako první v historii na tajuplné zkratce, USA, triu písmen, které později překonalo jen kvarteto SSSR. I když se za nadřazené svým způsobem považovaly všechny země, žádná země nikdy nevyrazila ve federální bance svého narcismu tolik „super“ výrazů, neměla v sebe jen supervíru, ale byla skutečně supervelmocí, která nebyla spokojená, dokud v zápasnickém chvatu nesevřela všechny národy světa a nepřinutila je volat strýčka Sama.

„Dobře, přiznávám!“ připustil jsem. „Přiznávám se.“

Zasmál se a dodal: „Ber to tak, že máš štěstí. Já jsem naši krásnou zemi nikdy neopustil.“

„Mám štěstí? Aspoň se tu cítíš doma.“

„Domov se přeceňuje,“ prohlásil.

To se mu snadno řeklo, když spolu jeho otec a matka vycházeli přiměřeně dobře a jeho sourozenci odvraceli zrak, když došlo na jeho sympatie k revoluci. Bylo poměrně časté, že se rodiny rozdělily a postavily proti sobě, část bojující za sever a část za jih, část bojující za komunismus a část za nacionalismus. Přesto, bez ohledu na to, co je dělilo, se všichni považovali za vlastence bojující za vlast, ke které patřili. Když jsem mu připomenul, že sem nepatřím, namítl: „Ale stejně tak nepatříš do Ameriky.“

„Možná,“ řekl jsem. „Ale nenarodil jsem se tam. Narodil jsem se tady.“

Před bazilikou jsme se rozloučili, dali si skutečné sbohem, ne jako to, co jsme sehráli pro Bona později. „Nechám ti svoje desky a knížky,“ oznámil jsem mu. „Vím, že jsi je vždycky chtěl.“

„Díky,“ odvětil a stiskl mi ruku, „a hodně štěstí.“

„Kdy se dostanu zase domů?“ zeptal jsem se.

S pohledem plným soucitu mi odpověděl: „Příteli můj, jsem podvratný živel, ne věštec. Jízdní řád tvého návratu záleží na tom, co plánuje tvůj Generál.“ V té chvíli, kdy Generál kolem baziliky projížděl, jsem ještě netušil, jaké plány má, tedy krom útěku ze země. Mohl jsem jen předpokládat, že má v hlavě víc než jen neplodná slova, krášlící prapory vlající na bulváru vedoucímu k prezidentskému paláci, který na začátku měsíce bombardoval odpadlický pilot: ani kus země komunistům! žádní komunisté na jihu! žádná koaliční vláda! Žádné vyjednávání! Zahlédl jsem ještě apatického strážného, strnulého v pozoru na svém zastřešeném postu, ale ještě než jsme dojeli k paláci, Generál konečně milosrdně zamířil k letišti a zahnul na Pasteurovu ulici. Kdesi v dálce se ozvala v nepravidelných, staccatových dávkách palba z těžkého kulometu. Když mu tupě odsekl minomet, zavzlykal v matčině náruči Duc.

„Tiše, miláčku,“ uklidňovala ho. „Jedeme jenom na výlet.“

Bon pohladil syna po jemných vláscích a řekl: „Uvidíme ještě někdy tyhle ulice?“

„Musíme věřit, že je zase uvidíme,“ odpověděl jsem mu.

Bon mi položil ruku kolem ramen. Tiskli jsme se na schůdkách k sobě, vykláněli hlavy ze dveří a drželi se za ruce, zatímco kolem nás ubíhaly zasmušilé bytové domy, za jejichž závěsy a roletami vykukovala občas světla a občas oči. Vítr nám do nosů přinášel změť pachů: dřevěné uhlí a jasmín, shnilé ovoce a eukalyptus, benzín a čpavek, vířící odříhnutí špatně proplachovaných vnitřností města. Když jsme přijeli k letišti, zahřměl nám nad hlavou tmavý kříž letadla se zhasnutými světly. Naježené cívky ostnatého drátu u brány ochably jako slabiny muže středního věku. Za drátem vyčkával oddíl mrzutých vojenských policistů s puškami v rukou a obušky pohupujícími se na opascích, vedený mladým poručíkem. Roztlouklo se mi srdce. Poručík přistoupil ke Generálovu Citroënu, naklonil se k okénku řidiče, vyměnil si s ním pár slov a potom se podíval směrem ke mně, vykloněnému ze dveří autobusu. Vystopoval jsem ho podle informací pochybného majora ve slumu na břehu kanálu, kde žil se svou manželkou, třemi dětmi, svými rodiči a jejími rodiči. Všichni byli závislí na platu, který nestačil na obživu ani poloviny z nich. Jednalo se o typický úděl mladých důstojníků. Mým úkolem ono odpoledne, kdy jsem ho minulý týden navštívil, ale bylo zjistit, jaký člověk z této neúrodné hlíny vzešel. Polonahý poručík ve spodním prádle, sedící na kraji dřevěné postele, o kterou se dělil se svou ženou a dětmi, měl výraz politického vězně vhozeného právě do tygří klece – ostražitý, trochu vyděšený, ale ještě ne fyzicky zlomený.

„Chcete po mně, abych svou zemi bodnul do zad,“ prohlásil monotónně a v ruce držel nezapálenou cigaretu, kterou jsem mu dal. „Chcete po mně, abych nechal utéct zbabělce a zrádce. Chcete po mně, abych po svých mužích chtěl to samé.“

„Nebudu urážet vaši inteligenci tím, že bych předstíral něco jiného,“ připustil jsem. Mluvil jsem hlavně na porotu – jeho manželku, jeho rodiče i rodiče manželky, kteří seděli, dřepěli nebo postávali v těsném prostoru této rozpařené barabizny s plechovou střechou. Hladem měli lícní kosti vystouplé tak, jak jsem to znával u své matky, která toho pro mě tolik vytrpěla. „Obdivuji vás, poručíku,“ řekl jsem a byla to pravda. „Jste čestný muž a je těžké najít čestné muže, když muži jako vy musí živit své rodiny. To nejmenší, co mohu udělat, abych to odčinil, je nabídnout vám tři tisíce dolarů.“ To představovalo měsíční výplatu celé jeho čety. Jeho manželka splnila svou povinnost a řekla si o deset. Nakonec jsme se dohodli na pěti, polovina splatná hned, polovina na letišti. Když můj autobus projížděl okolo, vytrhl mi z ruky obálku s hotovostí a v jeho očích jsem zahlédl stejný pohled, jakým mě počastovala ta komunistická agentka, když jsem jí prsty z úst vytahoval seznam jmen. I když mě mohl velmi snadno zastřelit a poslat nás všechny zpátky, udělal to, co jsem spoléhal, že by udělal každý čestný muž přinucený vzít si úplatek. Nechal nás projet a dodržel tak svou stranu ujednání jako poslední fíkový list své důstojnosti. Odvrátil jsem oči od jeho ponížení. Kdyby – dovolte mi na chvíli použít podmíněný způsob – kdyby se jižní armáda skládala jen z mužů jako on, bývala by byla zvítězila. Přiznávám, že jsem ho obdivoval, i když byl ve skutečnosti mým protivníkem. Vždycky je lepší obdivovat ty nejlepší z vašich nepřátel než ty nejhorší z vašich spojenců. Není to tak, Veliteli?

Bylo skoro devět, když jsme vjeli do metropole představované letištním komplexem. Jeli jsme po kvalitně vydlážděných ulicích kolem quonsetských baráků, kasáren se štítovou střechou, těžko popsatelných kanceláří a tubulárních skladů až hluboko do tohoto miniaturního města uvnitř Saigonu a přece mimo jeho hranice. Toto poloautonomní území bývalo kdysi jedním z nejrušnějších letišť na světě, křižovatka všech možných smrtonosných výpadů i mírových misí, včetně letů společnosti Air America, aerolinek CIA. Naši generálové tu schovávali své rodiny, zatímco američtí generálové tu v kancelářích vybavených importovaným kovovým nábytkem plánovali své úskoky. Naším cílem byl areál Úřadu vojenského atašé. Američané mu s typickou drzostí dali přezdívku Dodge City podle města, kde kdysi vládly šestiranné revolvery a kde holky v saloonech tancovaly kankán, přičemž o Saigonu platilo vlastně to samé. Ale zatímco v Dodge City strážili mír šerifové, ostrahu tohoto evakuačního centra měla na starosti americká námořní pěchota. Tolik jejích příslušníků jsem neviděl od sedmdesátého třetího roku, kdy z tohoto letiště domů odlétal otrhaný houf amerických mariňáků s ocasem staženým mezi nohy. Tihle mladí vojáci ale ještě nebyli ostřílení bojem a v naší zemi byli teprve pár týdnů. Zářily jim oči a byli dohladka oholení, v ohybech paží neměli žádné stopy po jehlách ani se z jejich vyžehlených, džunglí netknutých uniforem nelinul pach marihuany. Netečně sledovali, jak se naši cestující z autobusů vyloďují na parkoviště už tak přeplněné stovkami dalších nervózních čekatelů na evakuaci. Připojil jsem se ke Generálovi u Citroënu, kde zrovna předával Claudovi klíčky k autu.

„Vrátím je ve Státech, pane,“ přesvědčoval ho Claude.

„Ne, jen je nech v zapalování,“ zavrtěl hlavou Generál. „Nerad bych, aby tomu autu někdo ublížil, až ho budou krást, protože ho ukradnou tak jako tak. Užij si ho, dokud to jde, Claude.“

Když Generál poodešel, aby našel Madam a děti, zeptal jsem se Clauda: „Co se tu děje?“

„Je to bordel,“ povzdechl si Claude. „Normální situace – všechno v prdeli. Každej se odsud snaží dostat svoje příbuzný a kuchaře a milenky. Ber to tak, že máte štěstí.“

„Já vím,“ připustil jsem. „Potkáme se ve Státech?“

Poklepal mě přátelsky na rameno. „Stejně, jako když vyhráli komunisti v padesátým čtvrtým,“ řekl. „Kdo by si pomyslel, že to bude zase tak? Ale dostal jsem tě tehdy ze severu a dostanu tě i teď z jihu. Nic se ti nestane.“

Když Claude odešel, vrátil jsem se k evakuantům. Mariňák na ně megafonem mumlal, ať se postaví do řad, fronty byly ale pro mé krajany něčím nepřirozeným. Jediným vhodným chováním v situacích, kdy poptávka byla vysoká a nabídka nízká, bylo tlačit se, prodírat a strkat lokty, a pokud nic z toho nefungovalo, tak podplácet, lichotit, přehánět a lhát. Nebyl jsem si jist, jestli šlo o vlastnosti vrozené, hluboce kulturální nebo prostě jen o rychlou evoluci. Byli jsme přinucení adaptovat se na deset let života v ekonomické bublině nafukované výhradně americkým dovozem, tři dekády dočasně ustávající a znovu a znovu propukající války včetně přepůlení země cizími iluzionisty v padesátém čtvrtém a krátké japonské mezivládí za 2. světové války, kterému předcházelo století blahosklonného francouzského prznění. Mariňáky ale tyto výmluvy nezajímaly, ani co by se za nehet vešlo, a jejich hrozivá přítomnost nakonec z uprchlíků skutečně řady uhnětla. Když vojáci kontrolovali, jestli nemáme zbraně, odevzdali jsme jim, my důstojníci, svědomitě a posmutněle své pistole. Já měl jen tuponosý revolver ráže .38, vhodný tak maximálně pro špióny, na ruskou ruletu nebo spáchání sebevraždy, kdežto Bonovi patřil mužný poloautomat .45 Colt. Zbraň byla určená k tomu, aby dokázala jednou ranou sejmout válečníka kmene Moro na Filipínách, prozradil jsem Ducovi. Tuto informaci jsem získal od Clauda. Toto bylo arkánum, které ovládal.

„Papíry!“ vyhrkl po kontrole zbraní u pultu byrokrat z ambasády, mladý muž s kotletami jako z devatenáctého století, oplátovaný béžovým oblekem na safari a narůžovělými brýlemi. Všechny hlavy rodin měly výjezdní dokumenty z ministerstva vnitra, které jsem pořídil s výraznou slevou, spolu s prezidentským dobrozdáním, které dodal Claude i s razítkem od toho správného velvyslaneckého úředníka. Přestože jsme teď stáli poslušně ve frontě, dobrozdání nám zajistilo důležitou věc: dostali jsme se před milióny choulících se, zoufalých imigrantů z celého světa, toužících po možnosti volně dýchat. Tuto malou útěchu jsme si s sebou nesli na shromažďovací plochu na tenisových kurtech, kde už všechny sedačky zabrali dřívější příchozí. Připojili jsme se k opožděným duším snažícím se na zeleném betonu nahrazujícím antuku o otupělý spánek. Červená nouzová světla vrhala přízračnou zář na dav, ve kterém bylo roztroušeno i pár Američanů. Zdálo se, že se jedná o manžely vietnamských žen, soudě podle toho, jak jednoho každého z nich obléhá vietnamská rodina nebo jak má k paži prakticky přikovanou nějakou Vietnamku. Posadili jsme se s Bonem, Linh a Ducem na jeden zatím neobsazený kousek. Z jedné strany jsme měli hejno prostitutek napasovaných do mini až mikrosukní a síťových punčoch. Na druhé straně byli Američan, jeho manželka a jejich děti, chlapec a děvče, pět nebo možná šest let. Manžel se natáhl na záda a svalnatou rukou si zakryl oči, takže jedinou část obličeje, která byla vidět, představovala dvě štětinatá řidítka mrožího kníru, růžové rty a nepříliš rovné zuby. Jeho žena seděla, na klíně měla položené dětské hlavy, které hladila po hnědých vláscích.

„Jak dlouho už tu jste?“ zeptala se Linh kolébající ospalého Duca v náručí.

„Celý den,“ řekla žena. „Je to hrozné, je tu strašně horko. Nemáme nic k jídlu ani k pití. Vyvolávají čísla letadel, to naše ale ještě neříkali.“ Linh soucitně zamručela, zatímco já s Bonem jsme se smiřovali s čekací fází procesu „teď čekat, teď honem“, což je monotónní rutina známá vojákům po celém světě.

Zapálili jsme si cigarety a obrátili pozornost k temné obloze, kterou tu a tam ozářila padáková světlice rozprsklá do spermatické existence. Jasná hlavice za sebou nechávala při plachtění k zemi dlouhý klikatý kouřový ocas.

„Jsi připravený na přiznání?“ zeptal se Bon. Používal slova stejně jako kulky, v krátkých kontrolovaných dávkách. „Věděl jsem, že dnešní den přijde. Jen jsem to nikdy neřekl nahlas. To je popírání, že?“

Přikývl jsem a řekl: „Jsi vinen jen tím, čím je v Saigonu vinen kdokoliv jiný. Všichni jsme to věděli a nemohli s tím stejně nic dělat, aspoň myslím. Ale vždycky se může něco stát. Naděje je právě o tom.“

Pokrčil rameny a dumal nad koncem hořící cigarety. „Naděje je řídká,“ prohlásil. „Beznaděj hustá. Jako krev.“ Ukázal na dlaň ruky držící cigaretu, na jizvu zakřivenou rovnoběžně s čárou života. „Pamatuješ?“

Zvedl jsem dlaň pravé ruky s totožnou jizvou. Tu samou tam měl i Man. Měli jsme tu značku před očima pokaždé, když jsme se natáhli po láhvi, cigaretě, zbrani nebo ženě. Jako válečníci z legend jsme si odpřísáhli, že jeden pro druhého zemřeme, lapení romantikou školáckého přátelství, sjednocení věčnými pravdami, které jsme v sobě navzájem viděli: věrnost, poctivost, přesvědčení, ochota stát po boku přátel a držet se toho, v co věříme. Čemu jsme ale věřili ve čtrnácti letech? Našemu přátelství a našemu bratrství, naší zemi a naší nezávislosti. Věřili jsme, že kdyby na to přišlo, dokázali bychom se obětovat pro naše pokrevní bratry i náš národ, nevěděli jsme ale, jak na to dojde a co všechno se stane. Nemohl jsem předvídat, že se Bon jednoho dne připojí k Programu Fénix, aby pomstil svého zavražděného otce, a že jeho úkolem bude vraždit lidi, které jsme já s Manem považovali za soudruhy. A dobrosrdečný, upřímný Bon zase netušil, že Man a já jsme tajně dospěli k víře, že jediným způsobem, jak naši zemi zachránit, je stát se revolucionáři. Všichni tři jsme se řídili svým politickým přesvědčením, avšak právě a jen z těch důvodů, které nás v první řadě vedly k tomu odpřísáhnout si pokrevní bratrství. Pokud by nás okolnosti dohnaly do situace, kdy by cenou za naše bratrství byla smrt, nepochyboval jsem, že bychom tuto cenu zaplatili Man i já. Naše odhodlání jsme měli vepsané do dlaní. Pod mihotavým světlem vzdálené magnéziové světlice jsem dlaň s jizvou zvedl a přejel si po ní prstem.

„Tvoje krev je moje a moje zase tvá,“ zopakoval jsem adolescentní přísahu, kterou jsme si navzájem dali.

„A víš, co ještě?“ zeptal se Bon. „Beznaděj může být hustá, ale přátelství je ještě hustší.“

Pak už nebylo potřeba nic dodávat, stačilo naše přátelství. Jen jsme naslouchali zvukům kaťuší, sykajících v dálce jako knihovníci dožadující se ticha.

Kapitola 3

Děkuji vám, drahý Veliteli, za poznámky, kterými jste s komisařem opatřili moje doznání. Ptáte se mě, co myslím tím, když mluvím o „nás“ nebo říkám „my“ – například v těch okamžicích, kdy se identifikuji s jižními vojáky a uprchlíky, i když jsem byl vyslán, abych mezi nimi působil jako špión. Neměl bych o těchto lidech, svých nepřátelích, správně hovořit jako o „nich“? Přiznávám, že poté, co jsem v jejich společnosti strávil skoro celý život, nemohu si pomoci a nesoucítit s nimi, stejně jako soucítím i s mnoha dalšími. Moje slabost pro soucit s ostatními má hodně co do činění s mým statusem parchanta, čímž se nesnažím říct, že by parchanti byli k soucitu predisponováni přirozeně. Mnoho parchantů se chová jako parchanti a já zde musím poděkovat své laskavé matce, neboť to byla ona, kdo mi vnukl myšlenku, že může být užitečné smazat hranice mezi „námi“ a „jimi“. Přece jen, kdyby ona nesmazala hranici mezi služkou a knězem, respektive nedovolila, aby byla tato hranice smazána, neexistoval bych ani já.

Protože jsem byl počat takto, mimo manželský svazek, přiznávám, že se necítím příliš dobře při myšlence, že bych se měl někdy oženit i já. Být svobodným mládencem je jednou z nečekaných výhod toho, když je člověk parchant, a většina rodin mě nikdy za příliš dobrou partii nepovažovala. Vítán jsem nebyl ani v rodinách s dcerami smíšeného původu jako já, jelikož právě takováto dcera se do výtahu sociální mobility, poháněného sňatkem s někým, kdo má čistý rodokmen, většinou drala nejhorečněji. A tak, ačkoliv si moji známí i zcela neznámí lidé stýskali nad mým staromládenectvím jako součástí tragédie mého parchantství, zjistil jsem, že staromládenectví znamená nejen svobodu, vyhovuje ale také podzemnímu životu krtka, kterému je při hrabání v hlíně nejlépe samotnému. Být starým mládencem mimo jiné znamenalo, že jsem si mohl dovolit konverzovat s prostitutkami vystavujícími před uprchlíky nestydatě svá sošná lýtka, které na ovívání zpocených roklin mezi svými ňadry uměle prohloubenými pomocí podprsenek atomového věku používaly včerejší bulvární tisk. Děvčata si říkala Mimi, Phi Phi a Ti Ti, což byla v polosvětě vcelku běžná jména. Tento triumvirát mi dokázal do srdce přivést tu správnou dávku potěšení přiměřenou dané situaci. Možná si ta jména vymyslela na místě, měnila se snadno jako zákazníci. Pokud tomu tak bylo, představovala jejich hra jen profesionální reflex získaný lety přičinlivého studia a horlivé praxe. Již dlouho jsem měl úctu k profesionalitě kariérních prostitutek, které svou nepoctivost nesly otevřeněji než právníci, přičemž obě povolání si účtovala od hodiny. Mluvit jen o finanční stránce ale znamenalo vynechat to podstatné. Správný způsob, jak přistupovat k prostituci, je zaujmout postoj diváka na divadle, uvolnit se a během představení potlačit veškeré možné pochyby. Je nesprávné přihlouple trvat na tom, že divadelní hra je ve skutečnosti jen pár lidí na jevišti, kteří se přetvařují, protože jste zaplatili za lístek, ale také naopak slepě věřit všemu, co vidíte, a podléhat tak fata morgáně. Například dospělí muži, pošklebující se, když před nimi někdo zmíní jednorožce, jsou se slzami v očích ochotní dosvědčit existenci druhu ještě vzácnějšího a mýtičtějšího – prostitutky, v jejímž hrudníku bije ono příslovečné zlaté srdce a která se přitom vyskytuje snad jen v těch nejzapadlejších štacích a nejtemnějších hlubinách obskurních špeluněk, pokud tedy vůbec někde. Ujišťuji vás, že pokud má prostitutka nějaký orgán ze zlata, rozhodně to není srdce. To, že někteří lidé věří opaku, budiž uznáním pro tyto přesvědčivé herečky.

Podle tohoto měřítka bylo možné ony tři holky považovat za harcovnice, což se nedalo říct o 70 až 80 procentech prostitutek v hlavním a okolních městech, jejichž počet střízlivé studie, pofiderní statistiky a náhodné vzorky odhadovaly na desítky a možná stovky tisíc. Většinu z nich představovaly negramotné chudé vesnické holky, které si nedokázaly vydělat na živobytí jinak než jako klíšťata v kožichu devatenáctiletého amerického GI. S kalhotami nadmutými inflační ruličkou dolarů a adolescentním mozkem nakaženým žlutou horečkou postihující tolik mužů ze Západu, kteří se ocitli v asijské zemi, tento americký GI ke svému překvapení a potěšení zjistí, že v tomto přepestřeném světě už není Clarkem Kentem, nýbrž Supermanem, alespoň co se žen týká. V rámci Supermanovy pomoci (či spíše invaze?) tak už naše plodná zemička neprodukovala významné objemy rýže, kaučuku a cínu, místo toho však každoročně přinesla vynikající úrodu prostitutek, děvčat, která neslyšela žádnou rockovou píseň až do chvíle, než jim pasáci, jimž jsme říkali kovbojové, nenaplácali na rozechvělá venkovská ňadra trochu pudru a neposlali je na mola barů na Tu-Do. Není proto ani příliš troufalé obvinit americké stratégy ze záměrného vyhlazování rolnických vesnic, aby z nich vykouřili dívky, které sotva měly na výběr něco jiného než sexuálně posloužit těm samým chlapcům, kteří řečené vesnice vybombardovali, rozstříleli, vypálili, vyrabovali nebo prostě nuceně evakuovali. Snažím se jen poznamenat, že tvorba domácích prostitutek obsluhujících zahraniční vojáky je nevyhnutelným důsledkem okupační války. Jedním z těch nechutných drobných bočních efektů hájení svobody je, že všechny manželky, sestry, přítelkyně, matky, pastoři a politici v maloměstském Smallville, USA musí za hradbou vyleštěných nablýskaných zubů předstírat ignoraci zjevných faktů, vítat své vojáky doma a být připravení ošetřit všechno to tabuizované utrpení penicilínem americké dobroty.

Toto trio talentovaných hvězd však bylo příslibem úplně jiné dobroty, té zkaženého druhu. Se mnou nestydatě flirtovaly, Bona a nyní již probuzeného amerického manžela s mrožím knírem pak alespoň provokovaly. Oba se jen šklebili a snažili se být tak nehybní a nenápadní, jak se jen dalo, plně si vědomí zarytého mlčení svých drahých poloviček. Já na druhou stranu flirtování radostně opětoval, ačkoliv jsem dobře věděl, že každá z těchto polomondén má v záloze příběh, který by mi dokázal zlomit srdce a s velkou pravděpodobností i zruinovat bankovní účet. Neměl jsem snad jeden takový záložní příběh i já? Herci ale z části hrají proto, aby zapomněli na svůj smutek, což je záležitost, se kterou jsem dobře obeznámen. V takových situacích je lepší flirtovat a laškovat, aby všichni zúčastnění dostali možnost předstírat, jak jsou šťastní, až se tak začnou skutečně cítit. A jaká radost byla jen se na ně dívat! Mimi byla vysoká, měla dlouhé rovné vlasy a růžový lak na nehty na všech dvaceti prstech, jejichž špičky se díky tomu leskly jako lentilky. Její hrdelní hlas s tajemným přízvukem z Hue mi svíral všechny cévy a způsoboval mírnou závrať. Ti-Ti byla drobná a křehká, na výšce jí přidával skvostně natupírovaný drdol. Její bledá pleť připomínala vaječnou skořápku a na řasách se jí mihotal náznak rosy. Toužil jsem vzít ji do náruče a šimrat se řasami navzájem v motýlích polibcích. Phi Phi byla vůdce. Její tělesné křivky mi připomínaly duny ve Phan Thiet, kam mě matka vzala na jedinou dovolenou ve svém životě. Zatímco maminka se zakryla od hlavy k patě, aby neztmavla ještě víc, než byla, já se extaticky hrabal ve sluncem rozehřátém písku. Tuto blaženou vzpomínku na teplo a štěstí mých deseti let vyvolala vůně Phi Phi, téměř stejná, jak jsem si aspoň představoval, jakou míval parfém barvy medu v malých flakóncích patřících mé matce – dárky od otce, kterými ji jednou ročně obšťastňoval. Proto jsem se zamiloval právě do Phi Phi, přestože šlo o vcelku neškodný cit. Měl jsem tendenci zamilovat se dvakrát až třikrát do roka a touto dobou už jsem byl řádně ve skluzu.

Ohledně toho, jak se jim podařilo infiltrovat leteckou základnu, přestože evakuace byla určena pouze pro bohaté, mocné a s nimi spojené osoby, tak za to mohl Serž. Představil jsem si horu svalů na dvou nohách korunovanou bílou mariňáckou čapkou. „Serž dělá strážnýho na velvyslanectví a nás holky prostě miluje,“ vysvětlovala mi Phi Phi. „Je to miláček, zlatíčko, nezapomněl na nás, on to říkal, že na nás nikdy nezapomene.“ Zbývající dvě horečně přikyvovaly, Mimi dělala žvýkačkové bubliny a Ti Ti praskala klouby na prstech. „Serž sehnal autobus a jezdil tam a zpátky po Tu Do a zachránil spoustu holek, který chtěly pryč. Potom nás odvezl na letiště a poldům řekl, že nás veze na večírek pro ty ubožáčky tady.“ Tvrdý plod mého srdce dozrál a změkl, když jsem pomyslel na toho jejich Serže, toho nabušeného Američana, který skutečně dodržoval své sliby, který se křestním jménem jmenoval Ed a příjmením tak, že to žádná z holek nedokázala vyslovit. Zeptal jsem se, proč chtějí odletět, a Mimi mi sdělila, že komunisti by je určitě zavřeli do vězení jako kolaborantky.

„Říkají o nás, že jsme děvky,“ dodala. „A Saigonu říkají město děvek, viď? Zlato, dovedu si spočítat jedna a jedna.“

„A navíc,“ přidala se Ti Ti, „i kdyby nás nestrčili do vězení, stejně bysme nemohly dělat svou práci. V komunismu se nic neprodává a nekupuje, je to tak, ne? Nebo aspoň ne, abych si tím mohla vydělávat, a stejně, drahoušku, z tohodle manga nikdo nedostane kousnout zadarmo, komunista nebo ne.“

Na to začaly všechny tři nadšeně hýkat a tleskat. Byly sprosté jako ruští námořníci, když dostanou v přístavu volno, přitom měly ale zcela jasnou představu o teorii směnné hodnoty. Co by se vlastně stalo s holkami jako ony, kdyby revoluce zvítězila? Tomuto tématu jsem, přiznávám, mnoho úvah nevěnoval.

Díky jejich kurážnému elánu letěl čas rychle jako cé stotřicítky míhající se nám nad hlavami, nakonec se ale unavily ony i já. Hodiny ubíhaly a naše čísla stále nikdo nevyvolal. Mariňák s megafonem už začal skuhrat jako oběť rakoviny jícnu s umělým hrtanem. Vyčerpané společenství uprchlíků si postupně sbíralo svůj žalostný majetek a klopýtalo k autobusům, které je odvážely na rozjezdovou dráhu. Uplynula desátá hodina, potom jedenáctá. Lehl jsem si a nedokázal usnout, ačkoliv šlo o stanoviště, které by vojáci se svým obvyklým humorem nazvali tisícihvězdičkový hotel. Musel jsem si vystačit se zíráním nahoru do galaxie a připomínáním si, jaké to mám vlastně štěstí. Dřepl jsem si a vykouřil s Bonem další cigaretu. Lehl jsem si a zase nedokázal usnout, tentokrát horkem. O půlnoci jsem se šel projít po areálu a nakoukl na toalety. Nebyl to dobrý nápad. Byly navržené tak, aby zvládly obvyklý průtok pár tuctů úředníků a týlových vojenských týpků, ne rozžhavené splašky tisíců evakuantů. Scéna u bazénu nebyla o nic lepší. Za celé roky své existence byl bazén oblastí vyhrazenou výhradně pro Američany, přičemž další propustky dostávali jen běloši z jiných zemí plus Indonésané, Íránci, Maďaři a Poláci z Mezinárodní komise pro kontrolu a dozor. Naši zemi ovládly zkratky, přičemž anglická zkratka pro Komisi byla ICCS. To se volně překládalo jako „I Can‘t Control Shit“ neboli „Lezou ze mě sračky“. Účelem komise měl být dohled na příměří mezi severem a jihem po strategickém stažení amerických ozbrojených sil. Jednalo se o nadobyčej úspěšné příměří, protože za poslední dva roky zemřelo pouhých 150 000 vojáků, samozřejmě spolu s nezbytnou rozsáhlou civilní populací. Jen si představte, kolik by jich zemřelo bez něj! Možná uprchlíci dávali najevo své námitky vůči vyloučení místních obyvatel z využívání bazénu v minulosti, mnohem pravděpodobněji ho ale na pisoár přeměnili z čirého zoufalství. Připojil jsem se k zurčivé řadě obkružující okraj bazénu a pak se vrátil zpět na tenisové kurty. Bon a Linh dřímali s rukama pod bradou a Duc jako jediný ze všech dokázal na matčině klíně usnout. Dřepnul jsem si, lehnul jsem si, vykouřil jsem cigaretu, a tak pořád dokola, až konečně skoro ve čtyři ráno vyvolali naše číslo a já se rozloučil s děvčaty, která našpulila rty a slíbila, že se potkáme zase na Guamu.

Vypochodovali jsme z tenisového kurtu na parkoviště, kde už čekal párek autobusů, až nabere mnohem větší počet pasažérů, než představovala naše devadesátidvoučlenná skupina. Dav čítal kolem dvou set hlav, a když se mě Generál zeptal, kdo jsou ti další lidé, položil jsem tu samou otázku nejbližšímu mariňákovi. Pokrčil rameny. „Nejste moc velcí, tak vás skládáme. Na místo každýho z nás po dvou.“ Když jsem za svým nešťastným Generálem nastupoval do autobusu, byla tím jedna moje část popuzená, jiná část ale argumentovala, že jsme na takové zacházení zvyklí. Přece jen jsme se sebou zacházeli stejně. Mačkali se na motocyklech, v autobusech, ve výtazích a v helikoptérách se sebevražednými lidskými náklady bez ohledu na všechny předpisy a doporučení výrobců. Bylo proto až tak nečekané, když jiní lidé předpokládali, že jsme s takovými podmínkami spokojení, i když jsme na ně ve skutečnosti jen rezignovali?

„K americkému generálovi by se takto nechovali,“ stěžoval si Generál namáčknutý na mně.

„Ne, pane, to nechovali,“ odvětil jsem a nejspíš to byla pravda.

Cestující, kteří se už celý den a noc předpékali venku, autobus okamžitě naplnili živočišným pachem a teplem. K přistavenému letounu typu C-130 Hercules to ale byl naštěstí jen kousek. Letadlo bylo jen popelářský vůz s přidělanými křídly a stejně jako mají popelářské vozy vzadu výklopné zařízení, tak se pro nás z letadla sklopila plochá nakládací rampa. Tímto chřtánem se vcházelo do velkorysé zažívací trubice, jejíž membrána byla osvětlená přízračně zelenými, tlumenými světly. Vylodili nás z autobusu, Generál se postavil na jednu stranu rampy a já se k němu připojil. Sledovali jsme jeho rodinu, jeho štáb, jejich příbuzné a stovky lidí, které jsme neznali, jak se drápou na palubu, pohánění rotmistrem, tyčícím se na okraji plošiny, s hlavou zaklíněnou do přilby o velikosti a tvaru basketbalového míče.

„Tak padáme, nestydíme se,“ vyzval Madam. „Kulky na půlky, paninko. Kulky na půlky.“

Madam byla příliš zmatená, než aby ji to stihlo i šokovat, když s dětmi procházela okolo. Pokoušela se v duchu vojákův drmolivý refrén přeložit, až se jí úsilím zkrabatilo čelo. Vzápětí jsem si ale všiml muže právě vstupujícího na rampu. Na propadlou hruď měl přitisknutou modrou cestovní taškou Pan Am a snažil se co možná nejvíc vyhnout očnímu kontaktu.

Potkali jsme se před pár dny v jeho domě ve Třetím distriktu. Aparátčík střední úrovně na Ministerstvu vnitra, ani příliš vysoký, ani příliš malý, ani moc tenký, ani moc tlustý, ani moc bledý, ani moc tmavý, ani moc chytrý, ani moc hloupý. Nějaký poddruh podtajemníka, který nejspíš neměl žádné sny ani noční můry a jeho nitro bylo pusté stejně jako jeho kancelář. Párkrát jsem o tomto podtajemníkovi v oněch dnech po našem setkání přemýšlel. Jeho nepostižitelnou tvář jsem si sice vybavit nedokázal, teď na rampě jsem ho ale poznal. Když jsem mu poklepal na rameno, trhnul sebou, konečně však ke mně obrátil čivaví oči a předstíral, že si mě zatím jen nevšiml.

„To je ale náhodička!“ prohlásil jsem. „Nečekal bych vás zrovna na tomhle letu. Bez pomoci tohoto laskavého pána bychom, Generále, naše místa nejspíš nedostali.“ Generál toporně pokývnul a zuby obnažil jen natolik, aby bylo jasné, že se od něj nedá očekávat žádná protislužba.

„Není zač,“ zasípal podtajemník. Subtilní tělo se mu neznatelně třáslo a k paži se mu pevně tiskla manželka. Kdyby pohledy dokázaly kastrovat, tak už by měla moje koule ve své kabelce. Poté, co je dav postrčil hloub do letadla, Generál se na mě podíval: „Bylo zač?“

„Řekněme,“ odtušil jsem.

Když nastoupili všichni cestující, pokynul mi Generál, abych šel před ním. Byl poslední, kdo do nákladového prostoru bez sedaček po rampě vstoupil. Dospělí dřepěli na podlaze nebo seděli na zavazadlech, děti se jim choulily na kolenou. Ti, kdo měli štěstí, se dostali k přepážkám, u kterých se mohli držet upevňovacích popruhů. Obrysy oddělující kůži jednotlivých těl se rozmazaly. Všichni bez výjimky byli nuceni sdílet navzájem svou intimitu – mnohem lidštější úděl měli ti, kterým se dostalo možnosti opustit zemi na vlastním rezervovaném sedadle. Bon, Linh a Duc byli někde uprostřed, stejně jako Madam se svými dětmi. Rampa se pomalu zvedla, s klapnutím se dovřela a uvěznila nás uvnitř jako žížaly v rybářově plechovce. S rotmistrem a Generálem jsme se zády opírali o zavřenou nakládací plošinu a mezi koleny jsme měli zaklíněné nosy pasažérů, co nastoupili před námi. S ohlušujícím rachotem se spustilo kvarteto turbovrtulových motorů a rampa se rozvibrovala. Letadlo dusalo po rozjezdové dráze a jeho osazenstvo se při každé změně směru vlnilo tam a zpět jako kongregace kolébající se do rytmu nepostřehnutelné modlitby. Zrychlení mě přitisklo dozadu na kovovou stěnu, žena přede mnou se mi rukou zapřela o kolena a čelist vmáčkla do batohu na mém klíně. Teplota v letadle vystoupala nad čtyřicet stupňů Celsia a podobné intenzity dosahoval i náš odér. Skládal se z pachu potu, nepraného oblečení a úzkosti a jedinou úlevou byl proud vzduchu z otevřených dveří, ve kterých stál jeden z členů posádky v rozkročené póze rockového kytaristy. Místo šestistrunné kytary měl ale nízko na bocích zavěšenou pušku M16 se zásobníkem na dvacet nábojů. Zatímco jsme rolovali po ranveji, zahlédl jsem letmo betonové bariéry, hangáry podobné obřím válcům přeseknutým podélně vejpůl a sklíčenou řadu uhořelých ptáků války – tryskáčů s utrženými křídly zničených při včerejším večerním ostřelování a poházených kolem jako pozůstatky utýraných masařek. Na cestující hypnotizované strachem a nadějí padlo ticho. Mysleli bezpochyby na to samé, co já. Sbohem, Vietname. Au revoir, Saigone...

Výbuch nás všechny ohlušil. Vojáka u dveří jeho síla odmrštila mezi pasažéry. Poslední věc, kterou jsem zahlédl, byl záblesk světla, který mi na několik okamžiků z očí vyhnal všechny zrakové vjemy. Generál se svalil na mě a já spadl na přepážku, do ječící vřavy hysterických civilistů, kteří mi poprskali obličej kyselými slinami. Pneumatiky letadla na ranveji zakvílely, jak se prudce stočily doprava, a když se mi zrak zase vrátil, zahlédl jsem dveřmi plameny. Ničeho jsem se nebál tolik jako toho, že uhořím, že mě sešrotuje vrtule, že mě rozčtvrtí Kaťuša, jejíž název mi připadal jako jméno nějakého šíleného sibiřského vědce, který přišel o nos a několik prstů kvůli omrzlinám. Seškvařené lidské zbytky už jsem kdysi viděl na pustých polích kolem Hue, zuhelnatělé mrtvoly vtavené do kovu sestřeleného Chinooku, v obsahu jehož palivových nádrží uhořely tři tucty okupantů . Zuby měli už věčně odhalené v opičím výrazu, maso na rtech a tvářích vypálené, kůži zuhelnatělou jako hladký, odtažitý obsidián, vlasy přeměněné na popel. Už se nedalo poznat, jestli šlo o mé krajany nebo vůbec o lidské bytosti. Nechtěl jsem umřít takto a nechtěl jsem umřít vůbec, tím spíš ne při dalekonosné dělostřelecké palbě svých komunistických soudruhů, kterým se už podařilo obsadit předměstí kolem Saigonu. Jakási ruka mi stiskla kůži na hrudi a připomenula mi tak, že jsem stále naživu. Další se mi zaťala do ucha, jak se vyjící lidé pode mnou pokoušeli vyprostit a shodit mě ze sebe. Zatlačil jsem i já ve snaze se postavit, rukou jsem se zapřel o čísi mastnou hlavu a namáčkl se pro změnu na Generála. Po dalším výbuchu kdesi na ranveji šílenství ještě zesílilo a muži, ženy i děti začali vřískat v ještě vyšší tónině. Letadlo své víření zničehonic zakončilo v  úhlu, kdy už zornice dveří nehleděla do ohně, ale do naprosté tmy, a jakýsi mužský hlas vykřikl: „Všechny nás tady zabijou!“ Velice invenčně láteřící rotmistr začal spouštět rampu, a když se uprchlíci ze vzniklého otvoru vyhrnuli ven, vynesli mě s sebou zády napřed. Jediný způsob, jak se uchránit ušlapání, bylo krýt si hlavu batohem a skutálet se z rampy dolů, bez ohledu na to, že jsem přitom shodil na zem pár lidí sám. Na ranveji několik set metrů za námi vybuchla další raketa, ozářila nejbližší akr rozjezdové dráhy a odhalila, že nejbližším úkrytem je otlučená betonová bariéra padesát metrů od ranveje. Ani poté, co světlo z exploze vybledlo, už neklidná noc nebyla tak úplně temná. Motory na pravoboku letadla hořely a jako dvě žhnoucí pochodně plivaly do vzduchu jiskry a kotouče dýmu.

Klečel jsem na čtyřech, Bon mě ale popadl za loket a táhl nás s Linh pryč. Ona zase svírala kvílejícího Duca. Na ranveje dopadal jako apokalyptická světelná show meteorický déšť raket a dělostřelecké palby a ozařoval evakuanty uhánějící k betonové bariéře, jak klopýtají a škobrtají, zapomínají své kufry, jak v dunivém proudu vzduchu ze zbývajících dvou vrtulí malé děti padají na zem a dospělí nejistě vrávorají. Ti, kteří se k bariéře už dostali, schovávali naříkající hlavy za beton. Když mi cosi zahvízdalo nad hlavou, nějaký úlomek nebo kulka, padl jsem k zemi a začal se plazit. Bon udělal to samé s Linh. Ve tváři se mu zračilo napětí, ale také odhodlání. Když jsme konečně za bariérou našmátrali kus neobsazeného místa, podařilo se posádce motory konečně vypnout. Úleva, že ten rámus skončil, jen zdůraznila to, že po nás někdo střílí. Kulky nám svištěly nad hlavou nebo se odrážely od betonu. Míření střelcům usnadňovala fakule v podobě planoucího letadla.

„To jsou naši,“ poznamenal Bon s koleny přitaženými k hrudi a jednou paží kolem Duca, který se choulil mezi ním a Linh. „Jsou nasraní. Taky chtějí vypadnout.“

„To není možné,“ namítl jsem, „to je určitě NVA, už obsadili perimetr.“

Alespoň v duchu jsem však musel připustit poměrně vysokou pravděpodobnost, že jde skutečně o naše vlastní vojáky ventilující si frustraci. Potom vybuchly palivové nádrže letadla. Ohromnou plochu letiště ozářila ohnivá koule. Když jsem odvrátil oči od plamenů, zjistil jsem, že se krčím právě vedle podtajemníka, onoho ničím výjimečného úředníčka. Obličej měl prakticky přitisknutý na moje záda a zpráva v jeho čivavích očích byla čitelná jako název filmu na průčelí kina. Stejně jako komunistická agentka a poručík u brány by mě nejraději viděl mrtvého.

Jeho nenávist jsem si rozhodně zasloužil. V rámci své neohlášené návštěvy – adresou mě vybavil pochybný major – jsem mu totiž odepřel docela slušné jmění.

„Pravdou je, že nějaká víza bych měl,“ připustil podtajemník, když jsme seděli u něj v obývacím pokoji. „S pár kolegy je takto v zájmu spravedlnosti různým lidem nabízíme. Není to nespravedlivé, že šanci uprchnout mají dostat jen ti bohatí a mocní?“ Souhlasně jsem zamručel. „Kdyby nějaká spravedlnost existovala, mohl by odjet každý, kdo to potřebuje. Přitom je ale jasné, že nic takového možné není. To ale člověka, jako jsem já, staví do obtížné situace. Proč mám být právě já soudcem, kdo bude moci odletět a kdo ne? Vždyť já jsem jen přičinlivý úředník. Co byste dělal vy, Kapitáne, kdybyste se ocitl v mé situaci?“

„Dokážu si představit, jak je to pro vás těžké, pane,“ koutky mě bolely, jak jsem se nepřestával usmívat. Začínal jsem ale být netrpělivý, kdy už se v této partii konečně dostaneme k nevyhnutelné koncovce. Bez ohledu na to bylo nutné prokousat se i mezihrou, která by mému protějšku umožnila zahalit se do pár zpuchřelých morálních zástěrek, které si přitáhl až k bradě. „Je mi jasné, že jste poctivý a úctyhodný člověk s dobrým vkusem,“ pokýval jsem hlavou a poukázal tak na úhledný domek, jehož nájem bylo potřeba zaplatit. Skvrnité stěny byly poseté sem tam gekony a sem tam dekorativními předměty: hodinami, kalendářem, čínským svitkem a kolorovanou fotografií Ngo Dinh Diema z lepších časů, dokud na něj nespáchali atentát, protože si myslel, že je prezident a ne americká loutka. Nyní byl ten mužík v bílém obleku pro ostatní vietnamské katolíky svatý, hlavně poté, co vytrpěl přiměřeně mučednickou smrt s rukama spoutanýma za zády a s tváří pod nánosem krve. Na fotografii zachycující jeho ponížení a šířené do celého světa bylo mimo jiné vidět, že rorschachovská skvrna mozkové tkáně bývalého prezidenta zdobí interiér amerického obrněného vozu. Podtext byl právě tak nevtíravý jako vzkaz od Al Capona: Se Spojenými státy americkými nikdo vyjebávat nebude.

„Skutečnou nespravedlností je,“ začal jsem se rozehřívat, „když v naší zemi musí žít poctivý člověk chudobným životem. Proto mi dovolte předat tuto symbolickou pozornost od mého patrona za onu drobnou laskavost, o kterou si vás troufá požádat. Máte po ruce dost víz pro devadesát dva lidí?“ Nebyl jsem si jist, jestli tomu tak skutečně bude, takže jsem byl připraven složit určitou sumu jako zálohu a slíbit, že pro zbytek se vrátím. Když ale podtajemník odpověděl kladně, položil jsem na stůl obálku se zbývající hotovostí – čtyřmi tisíci dolary. To by za normálních okolností stačilo tak na dvě víza, a to ještě jen kdyby byl hodně velkorysý.

Podtajemník obálku rozlepil a bříškem palce ztvrdlým mnohaletými zkušenostmi přejel po svazku bankovek. Okamžitě věděl, kolik peněz v obálce je – málo! Plácnul obálkou z boku do stolku jako bílou rukavicí do tváře. A jako by to k vyjádření jeho pobouření nestačilo, plácnul s ní tak ještě jednou. „Co si to dovolujete, pane? Chcete mě snad uplácet?“

Pokynul jsem mu, aby se posadil. Stejně jako on, i já jsem byl v obtížné situaci, která mě nutila udělat to, co jsem udělat musel. „Je snad spravedlivé, abyste prodával tato víza, která vás nic nestojí a navíc nejsou vaše, to jen tak pro začátek?“ zeptal jsem se ho. „A nebylo by spravedlivé, abych zavolal místního policejního velitele a nechal zatknout nás oba? A nebylo by právě tak spravedlivé, kdyby vám policie ta vaše víza zabavila a nevěnovala se jejich následné redistribuci sama? Takže nejspravedlivějším řešením pro nás bude vrátit se do situace, kdy já vám nabízím čtyři tisíce dolarů za devadesát dva víz, jelikož vy byste především neměl mít ani devadesát dva víz, ani čtyři tisíce dolarů, to jen tak pro začátek. Copak se zítra nemůžete vrátit do své kanceláře a velmi jednoduše si nepořídit dalších devadesát dva víz? Jsou to přece jenom papíry, ne?“

Ale pro byrokrata není papír nikdy jen papír. Papír je život! Nenáviděl mě tehdy, když jsem mu sebral jeho papíry, a nenáviděl mě i teď. To mi ale nedělalo starosti ani v nejmenším. Starosti mi dělalo, že tohle choulení u betonové bariéry znamená další mizerné vyčkávání, jen tentokrát bez nějakého jasného řešení. Záblesk vycházejícího slunce přinesl trochu útěchy, namodralé světlo ale také prozradilo, že rozjezdová dráha je v hrozném stavu, rozlámaná a zjizvená výbuchy raket a dělostřeleckých granátů. Uprostřed toho všeho stál doutnající vrak cé stotřicítky, ze kterého se šířil čpavý zápach hořícího paliva. Mezi námi a žhnoucími pozůstatky letadla byly poházené tmavé hromádky, které postupně nabývaly tvar a měnily se na kufry a zavazadla opuštěná při zběsilém úprku. Z těch, která se přitom rozepnula, se vyvalily útroby jejich obsahu. Slunce po své stupnici stoupalo dílek po dílku výš a výš, světlo bylo stále ostřejší a jasnější, až dosáhlo oné kvality otupující zornici, jako když při výslechu míří lampa do očí vyslýchaného, který zapomenul, že někdy vůbec existovalo něco jako stín. Lidé uvěznění na východní straně bariéry začínali chřadnout a scvrkávat se, počínaje těmi nejstaršími a nejmladšími.

„Mami, vodu,“ zaškemral Duc.

Linh mohla říct jen: „Ne, miláčku, žádnou vodu nemáme, už brzy ale nějakou dostaneš.“

Jako by v narážce na to se na obloze zjevil další Hercules. Blížil se tak rychle a prudce, jako by za kniplem seděl nějaký pilot kamikadze. Cé stotřicítka přistála se skřípěním pneumatik na vzdáleném ranveji a mezi uprchlíky se ozvalo tlumené mumlání. Když se Hercules otočil a nahodile se přes křížící se ranveje vydal naším směrem, změnilo se mumlání v radostný hlomoz. Potom jsem ale zaslechl ještě něco jiného. Opatrně jsem vykouknul přes bariéru a zahlédl, jak ze stínu hangárů, mezi valy, kde se musely do té chvíle skrývat, vybíhají tucty a možná stovky mariňáků, vojenských policistů, pilotů, pozemního personálu a mechaniků, všichni zaměstnanci letiště a strážní kryjící ústup, odhodlaní nestát se hrdiny ani obětními beránky. Když uprchlíkům došlo, že mají konkurenci, rozběhli se splašeně k letadlu. To zastavilo na dráze padesát metrů od nás a v nikterak upejpavém vyzývavém gestu vyklopilo nakládací rampu. Generál s rodinou běžel přede mnou, Bon se svou rodinou běžel za mnou a společně jsme tvořili zadní voj prchajícího davu.

První z uprchlíků právě dobíhali k rampě, když jsem zaslechl svištění kaťuší, doprovázené o sekundu později explozí, když na jedné ze vzdálených ranvejí vybuchla první z raket. Nad hlavou nám hvízdaly kulky a štěkání AK-47 se od ran z emšestnáctek tentokrát dalo zcela jasně odlišit. „Už jsou v perimetru!“ zakřičel Bon. Evakuanti si uvědomili, že tento Hercules bude poslední letadlo, které z letiště odletí, pokud mu vůbec blížící se komunistické jednotky dovolí vzlétnout, a znovu začali ječet strachy. Tlačili se na rampu, jak nejrychleji se dalo. Na druhé straně bariéry mezitím s jekotem vzlétla štíhlá stíhačka Tiger se zašpičatělou přídí následovaná vrtulníkem Huey. Do boků mu tloukly otevřené dveře, skrz které bylo vidět, jak se vevnitř mačká přes tucet vojáků. Všechno, co na letišti z ozbrojených sil zbylo, se teď ze všech sil snažilo zmizet pomocí libovolného létajícího prostředku, který mělo po ruce. Zatímco Generál tlačil na záda uprchlíků před sebou, aby je po rampě popohnal dovnitř, stejně jako jsem já strkal do Generála, zvedl se z rozjezdové dráhy vlevo ode mě bitevník Shadow se dvěma trupy. Sledoval jsem ho koutkem oka. Shadow bylo legrační letadlo – otylý kokpit mělo posazený mezi dva trupy vedoucí k ocasu. Legrační už ale nebyla kouřová stopa, kterou za sebou nechávala teplem naváděná střela čmárající svou dráhu po obloze, dokud v necelých tisíci stopách letící stroj nepolíbil její sálající hrot. Když obě poloviny letadla spolu s kousky a útržky posádky dopadly na zem jako rozstřelené střípky hliněného holuba, uprchlíci zasténali a začali se tlačit po rampě nahoru ještě usilovněji.

Když generál konečně nakročil na plošinu, zastavil jsem se, abych před sebe pustil Linh a Duca. Když se neukázali, otočil jsem se a zjistil, že už za mnou nejsou.

„Lez dovnitř,“ řval na mě náš rotmistr, ústa otevřená dokořán tak, až bych přísahal, že jsem zahlédl, jak mu vibrují hlasivky. „Tvoji kámoši jsou fuč, chlape!“

Dvacet metrů ode mě klečel na ranveji Bon a tiskl si Linh k hrudi. Na bílé blůze jí pomalu rozkvétalo rudé srdce. Na dráze mezi námi se zvedl obláček prachu, jak se tam od betonu odrazila kulka, a mně se z úst vypařila i poslední kapka tekutiny, která tam ještě zbývala. Hodil jsem batoh rotmistrovi a rozběhl se co nejrychleji přímo k nim, přitom jsem jen tak mimochodem přeskočil pár opuštěných kufrů. Poslední dva metry jsem projel skluzem, nohama napřed, a odřel si kůži na předloktí levé ruky. Bon vydával zvuky, které jsem u něj nikdy před tím neslyšel – hluboké hrdelní chroptění plné bolesti. Mezi sebe a Linh tiskl Duca, který měl oči zvednuté v sloup, a když se mi konečně podařilo jeho rodiče od sebe odtrhnout, zjistil jsem, že místo hrudního koše má jen vlhkou krvavou kaši, jak se jím i jeho matkou prodral skrz nějaký projektil. Generál a rotmistr hulákali cosi, čemu jsem v sílícím hučení vrtulí nerozuměl.

„Pojď,“ křičel jsem já. „Už poletíme!“ Zatáhl jsem Bona za rukáv, ten se ale nepohnul. Zármutek ho přikoval k zemi. Neměl jsem na vybranou, musel jsem mu dát ránu pěstí. Právě tak silnou, abych umlčel jeho chroptění a uvolnil sevření, ve kterém držel své nejbližší. Potom jsem mu z náruče jedním škubnutím vytrhnul Linh. Duc se vzápětí zhroutil na asfalt a hlava se mu ochable zvrátila dozadu. Bon vykřikl cosi nesrozumitelného, já už ale prchal k letadlu. Linh, kterou jsem měl přehozenou přes rameno, nevydávala žádný zvuk, její tělo do mě naráželo a po hrudi a krku mi stékala krev.

Generál a rotmistr stáli na rampě a povzbuzovali mě. Letadlo rolovalo a mířilo na nejbližší nepoškozený kus ranveje, kolem stále dopadaly Kaťuše, jednotlivě i po salvách. Běžel jsem tak rychle, jak se jen dalo, plíce mi hořely, a když jsem konečně doběhl k rampě, hodil jsem Linh směrem ke Generálovi, který ji chytil do náruče. Potom už byl vedle mě Bon, oba jsme běželi a Bon natáhl obě ruce s Ducem k rotmistrovi. Ten ho uchopil tak jemně, jak to jen šlo, i když na tom vůbec nezáleželo, ne, když se Ducova hlava bezvládně kymácela ze strany na stranu. Poté, co syna takto předal, začal vzlykající Bon zase zpomalovat, hlavu stále skloněnou v agónii na prsou. Popadl jsem ho za loket a z posledních sil ho postrčil dopředu na rampu. Tam ho rotmistr chytil za límec a vytáhl ten závěrečný kousek, který mu ještě zbýval do letadla. S rozpaženýma rukama jsem naskočil na plošinu, dopadl na obličej a na hrudník, do tváře se mi zadřela špína a prach, nohy mi volně vlály. Letadlo se rozjelo po ranveji rychleji, ale Generál mě zvedl do kleku a pak mě vtáhl dovnitř celého. Rampa se zvedla těsně za mnou. Byl jsem vměstnaný mezi Generála na jedné straně a ležící těla Duca a Linh na druhé, zepředu se proti nám tlačila stěna uprchlíků. Letadlo prudce stoupalo. K tomu se přidal děsivý rámus, slyšitelný nejen přes namáhaný kov, ale i skrz otevřené boční dveře, kde stál s emšestnáctkou jeden z vojáků a pálil od boku krátkými dávkami. Skrz ty samé otevřené dveře jsem pak viděl, jak se strakatá krajina polí a domů naklání a krouží, jak pilot stoupá ve vývrtce. Pak mi došlo, že to strašidelné kvílení nevychází jen z motorů, ale i z Bona, který tloukl hlavou do nakládací rampy a skučel – ne jako by se mu zhroutil svět, ale jako by mu někdo vydloubal obě oči.

Kapitola 4

Krátce po přistání na Guamu si přijela zelená sanitka vyzvednout těla. Složil jsem Duca na nosítka. Jeho tělíčko mi v rukách těžklo s každou ubíhající minutou, nedokázal jsem ho ale položit na špinavý asfalt. Doktoři ho zakryli bílým prostěradlem, převzali z Bonových rukou tělo Linh, také ji přikryli, a pak matku se synem naložili do sanitky. Plakal jsem, ale nemohl jsem se rovnat Bonovi, který měl zásobu nevyužitých slz za celý svůj předchozí život. Nepřestávali jsme plakat, ani když nás náklaďákem převáželi do tábora Asan, kde jsme díky Generálovi dostali místo v kasárnách. To byl naprostý luxus oproti stanům, které čekaly na další opožděnce, jako jsme byli my. Bon ležel strnule na své palandě a dodnes si nepamatuje nic z toho, co to odpoledne a celý další den vysílali o evakuaci v televizi. Nepamatuje si ani, jak v kasárnách a stanech našeho dočasného městečka tisíce uprchlíků plakaly, jako by byli na pohřbu, jako by pohřbívali jejich národ, který zemřel tak mladý, tak jako mnoho jeho příslušníků v tom křehkém věku jedenadvaceti let.

Spolu s Generálovou rodinou a další stovkou lidí v kasárnách jsme sledovali potupné záběry helikoptér přistávajících na saigonských střechách, jejichž úkolem bylo evakuovat uprchlíky na paluby letadlových lodí. Následující den – poté, co komunistické tanky prorazily brány prezidentského paláce – vztyčili komunističtí vojáci na střeše paláce vlajku Národní fronty osvobození. Porážka se nám odehrávala přímo před očima a potrubí mého mozku se zanášelo vápenitými usazeninami posledních dnů té prokleté republiky. Další dílek do skládačky přišel později ten večer, při večeři sestávající z pečeného kuřete a zelených fazolek, kterou mnoho uprchlíků považovalo za exoticky nepoživatelnou. Jediný, kdo měl v celé jídelně chuť k jídlu, byly děti. Postavit se potom do fronty na odevzdání podnosů do myčky nádobí už představovalo jen ránu z milosti. Tímto nám bylo dáno jasně najevo, že už nejsme dospělými občany suverénního státu, ale uprchlíky bez domova, dočasně pod ochranou americké armády.

Po vyškrabání nedotčených fazolek do odpadkového koše se na mě Generál zadíval a prohlásil: „Kapitáne, naši lidé mě potřebují. Vyrazím mezi ně a trochu jim zvednu morálku. Půjdeme.“

„Ano, pane,“ přitakal jsem. Nebyl jsem příliš optimistický, že by něco takového mohlo být úspěšné, nenapadly mě však ani potenciální komplikace. Hnojivo povzbuzení bylo snadné rozhazovat mezi vojáky vycvičené k tomu, aby vydrželi týraní všeho druhu – zapomněli jsme ale, že většinu uprchlíků představují civilisté.

Když se na to dívám zpětně, bylo štěstí, že jsem na sobě neměl uniformu. Umazal jsem si ji od krve, když jsem nesl Linh. Zbavil jsem se jí proto a dal přednost madrásové košili a keprovým kalhotám ze svého ruksaku. Generál, který o zavazadlo přišel na letišti, měl ale na ramenou stále hvězdičky. Mimo naše kasárna, ve stanovém městečku, ho podle obličeje znal jen málokdo. To, co lidé viděli, byla jeho uniforma a hodnost, a když civilisty pozdravil a zeptal se, jak se jim daří, bylo mu odpovědí nevlídné mlčení. Nenápadná vráska mezi jeho očima a váhavá odkašlání prozradila, že ho to přivádí do rozpaků. Moje nejistota narůstala při každém kroku špinavou uličkou mezi stany. Oči civilistů na nás upřeně hleděly, nastalé ticho nikdo nenarušil. Ušli jsme stanovým městečkem sotva sto metrů, když přišel první útok. Z nekrytého boku přiletěla úhledná trepka a trefila Generála do spánku. Generál ztuhl. Já jsem ztuhl. Starý ženský hlas zaskřehotal: „Jen se podívejte na hrdinu!“ Otočili jsme se doleva a tam uviděli, jak se na nás řítí cosi, proti čemu se nedalo bránit – rozzuřená postarší osoba, kterou jsme nemohli srazit na zem a před kterou nebylo kam ustoupit. „Kde je můj manžel?“ křičela bosá žena, třímajíc druhou trepku v ruce. „Proč jste tady vy a ne on? Neměli byste jako on bránit naši zem svými životy?“

Udeřila Generála trepkou po hlavě. Za ní, z druhé strany, zpoza nás, všude se k nám přibližovaly další ženy, mladé a staré, silné i slabé, s pantoflemi a trepkami, deštníky a holemi, s plochými i kónickými slamáky. „Kde je můj syn? Kde je můj otec? Kde je můj bratr?“ Generál se přikrčil a zakryl si hlavu rukama. Ty fúrie ho tloukly, trhaly mu uniformu a rvaly maso z těla. Ani náhodou jsem nezůstal nedotčen, i já schytal pár úderů létající obuví a utržil několik ran holemi a deštníky. Dámy se natlačily těsně kolem mě a Generála. Ten pod jejich náporem klesl na kolena. Bylo těžké zazlívat jim špatnou náladu, obzvlášť když den předtím náš chvástavý ministerský předseda vyzval všechny vojáky a občany, aby bojovali do posledního dechu. Bylo bezpředmětné poukazovat na to, že premiér, který byl zároveň maršálem letectva a nebylo radno ho nikterak zaměňovat s prezidentem, snad jen co se týče míry úplatnosti a marnivosti, zemi krátce po odvysílání své heroické zprávy v helikoptéře opustil také. Stejně tak by nepomohlo vysvětlování, že Generál nevelel vojákům, ale tajné policii, což by mu u civilistů jen těžko přidalo na oblibě. V každém případě dámy nenaslouchaly. Místo toho křičely a proklínaly. Protlačil jsem se skrz ženy, které se dostaly mezi mě a Generála, zakryl jsem ho vlastním tělem a absorboval řádný počet plivanců a ran, než se mi podařilo ho vyprostit. „Utíkejte!“ zakřičel jsem mu do ucha a postrčil ho správným směrem. Už druhý den za sebou jsme utíkali, abychom si zachránili život. Naštěstí nás aspoň zbytek lidí ve stanovém městečku nechal na pokoji a nepočastoval nás ničím krom pohrdavých pohledů a pískotu. „Budižkničemové! Darebáci! Zbabělci! Parchanti!“

Zatímco já byl na takovéto rány a ústrky zvyklý, pro Generála to neplatilo. Když jsme se konečně zastavili před našimi ubikacemi, měl na tváři výraz nelíčené hrůzy. Byl rozcuchaný, na límečku mu scházely hvězdičky, rukávy měl roztržené, polovina knoflíků byla pryč a Generál samotný krvácel z oděrek na tvářích a na krku.

„Takhle nemůžu dovnitř,“ zašeptal.

„Počkejte ve sprchách, pane,“ řekl jsem. „Najdu vám nějaké nové oblečení.“

Od důstojníků v ubikacích jsem zrekvíroval náhradní košili a kalhoty a vysvětlil svůj nezáviděníhodný stav jako důsledek sporu s našimi špatně naloženými konkurenty z Vojenské bezpečnostní služby. Když jsem přišel do sprch, stál Generál u umývadla a z obličeje si už stihl smýt vše krom hanby.

„Generále...“

„Mlč!“ díval se jen sám na sebe v zrcadle. „Už o tom nikdy nebudeme mluvit.“

A taky jsme nemluvili.

Druhý den jsme pohřbili Linh a Duca. Jejich vychladlá těla strávila noc v námořní márnici. Příčina smrti teď už byla oficiální: jedna střela neznámého typu. Ta kulka se už navždy měla v Bonově mysli kroutit po nekonečné ose, dráždit ho a týrat tím, že se stejnou pravděpodobností pocházela od přítele i nepřítele. Kolem hlavy měl omotaný bílý smuteční šátek, pruh látky utržený z  prostěradla. Poté, co jsme uložili malou Ducovu rakev na rakev jeho matky, aby už na věčnost sdíleli jeden domov, vrhl se Bon do otevřeného hrobu. „Proč?“ kvílel s obličejem přitisknutým na dřevěnou desku. „Proč oni? Proč ne já? Bože, proč?“ Sám jsem plakal také, přesto jsem se spustil do hrobu za ním a pokusil se ho utěšit. Když jsem mu konečně pomohl ven, zaházeli jsme rakve hlínou. Generál, Madam a vyčerpaný kněz mlčky přihlíželi. Ti dva byli nevinní, hlavně můj kmotřenec, který byl asi ze všeho nejblíže tomu, co by se dalo nazvat mým vlastním synem. Při každém zarytí železné lopaty do hromady jílovité půdy, čekající, až se vrátí zpět do otvoru, ze které byla před tím vykopána, jsem se pokoušel uvěřit, že ta dvě těla nejsou ve skutečnosti mrtvá, že to jsou jen nějaké kusy oděvu odhozené emigranty cestujícími do země mimo lidskou kartografii, do země, kde pobývají andělé. Tomu věřil můj posvěcený otec, avšak já tomu věřit nedokázal.

Několik dalších dní jsme plakali a čekali. Někdy jsme pro změnu čekali a plakali. Právě když už mě sebemrskačství začínalo unavovat, tak nás konečně přepravili do tábora Pendleton v San Diegu v Kalifornii. Tentokrát skutečným linkovým letadlem, kde jsem mohl sedět na skutečném sedadle se skutečným okýnkem. Čekal nás další uprchlický tábor, jehož poněkud vyšší úroveň vybavení poukazovala na to, že už začínáme profitovat ze vzestupné mobility amerického snu. Zatímco na Guamu žila většina uprchlíků pod stany narychlo postavenými mariňáky, v táboře Pendleton byly ubikace už pro všechny. Jednalo se o výcvikový tábor, který nás měl připravit na lekce amerického stylu. Právě tady, v létě sedmdesátého pátého roku, jsem napsal první ze svých dopisů Manově tetě v Paříži. Když jsem dopisy sestavoval, psal jsem samozřejmě hlavně Manovi. Pokud by dopis začínal pár metaforickými výrazy, na kterých jsme se dohodli, o počasí, mém zdraví, tetině zdraví nebo francouzské politice, věděl by, že se mezi řádky skrývá další zpráva neviditelným inkoustem. Když tato narážka scházela, věděl, že není co dalšího hledat. Ten první rok v Americe ale takováto stenografie nebyla příliš potřeba. Staří vojáci v exilu byli sotva ve stavu plánovat protiúder. Jednalo se o užitečné informace, nebylo ale potřeba je tajit.

Drahá tetičko, psal jsem a předstíral, že jde o mou příbuznou, lituji, že ti musím jako svá první slova po tak dlouhé době napsat něco tak strašného. Bon na tom nebyl dobře. V noci ležel na palandě nad mou hlavou, nespal, házel sebou a převaloval se, jak ho vzpomínky grilovaly zaživa. Věděl jsem, jaké obrazy se mu promítají na vnitřní stranu lebky – obličej Mana, našeho pokrevního bratra, o němž byl přesvědčen, že jsme ho opustili, a tváře Linh a Duca, jejichž krev jsme měli oba na rukou, a to doslova. Kdybych ho pokaždé neodtáhnul z pryčny do společné jídelny, kde jsme u dlouhých stolů žvýkali chow, které nemělo žádnou chuť, umřel by Bon hlady. Spolu s tisíci dalšími jsme se to léto umývali ve sprchách, kterým scházely přepážky, a žili v kasárnách s úplně cizími lidmi. Generál nebyl v tomto ohledu výjimkou a já s ním v ubikacích, o které se dělil s Madam, jejich čtyřmi dětmi a třemi dalšími rodinami trávil hodně času. „Samí nižší důstojníci a spratci,“ svěřoval se mi při jedné návštěvě. „Až k tomuhle jsem se musel snížit!“ Prostěradla zavěšená na prádelních šňůrách rozdělovala kasárna na oddíly jednotlivých rodin, nechránila ale dostatečně citlivé uši Madam a dětí. „Ty zvířata mají ve dne v noci sex,“ hučel Generál sedící vedle mě na betonovém zápraží. Oba jsme kouřili cigaretu a upíjeli z hrnku čaj, protože jsme nedostávali žádný alkohol, ani ten nejlevnější. „Vůbec se nestydí! Před svými i mými dětmi. Víš, na co se mě nedávno zeptalo nejstarší děcko? Tati, co je to prostitutka? Viděla nějakou ženu, jak se prodává u latrín!“

Na druhé straně uličky, v dalších ubikacích, propukla hádka mezi manželem a manželkou. Začala obvyklým nadáváním, zničehonic se z ní ale stala plnohodnotná rvačka. Nic jsem neviděl, ale slyšel jsem nezaměnitelné zvuky pleskání kůže proti kůži, po kterém následoval ženský křik. Před dveřmi se brzy shlukl menší dav lidí.

Generál si povzdychl: „Zvířata! Ale mám i nějaké dobré zprávy.“ Vytáhl z kapsy výstřižek z novin a podal mi ho. „Pamatuješ si ho? Zastřelil se.“

„A to je dobrá zpráva?“ zeptal jsem se a přejížděl po článku prstem.

„Byl to hrdina,“ pravil Generál nebo aspoň to jsem napsal své tetě. Byl to starý článek, vydaný pár dnů po pádu Saigonu, který Generálovi poslal přítel z jiné dobytkářské ohrady pro uprchlíky, tentokrát v Arkansasu. Ústředním bodem byla fotografie mrtvého muže, ležícího na zádech u soklu pomníku, u něhož tehdy salutoval Generál. Vypadalo to, jako by si jen chtěl odpočinout za parného dne, pod nebem melancholickým jako duše jazzového zpěváka. V titulku se ale psalo, že spáchal sebevraždu. Zatímco my jsme prchali na Guam a do města vjížděly tanky, podplukovník došel k pomníku, vytasil služební pistoli a udělal si díru do plešatící hlavy.

„Skutečný hrdina,“ přitakal jsem. Měl ženu a spoustu dětí, nedokázal jsem si vzpomenout kolik. Nedá se říct, že bych ho měl rád, ale ani že bych ho rád neměl, a i když jsem o zařazení jeho jména do seznamu uvažoval, nakonec jsem ho vynechal. Vzadu na krku mě polechtalo jemné pírko černého svědomí. „Netušil jsem, že by dokázal udělat něco takového,“ dodal jsem. „Kdybych to věděl...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sympatizant.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.