Copyright © Československá obec legionářská, 2017

Photos © Archiv ČsOL, Elišky Suchomelové-Husákové,

Radana Láška, VÚA-VHA, 2017

Czech Edition © Československá obec legionářská, Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-416-9 (ePub)

ISBN 978-80-7557-417-6 (mobi)

Obsah

PŘEDMLUVA

MLÁDÍ

1885–1900

1900–1914

ČÁST PRVNÍ VOJÁKEM PRVNÍ SVĚTOVÉ VÁLKY

KOLÉBKA LEGIÍ – PŘEDVÁLEČNÁ EMIGRACE

ČESKÁ DRUŽINA

V ŘADÁCH RUSKÝCH BOHATÝRŮ

PRÁCE V ČESKÉM TÝLU

OPĚT V „RODNÉ“ ROTĚ

ZBOROV

MASARYK V BRIGÁDĚ. ODJEZD DO FRANCIE

PŘÍLOHY

POZNÁMKA EDITORA

Poznámka: Data po dobu pobytu v Rusku jsou podle pravoslavného kalendáře, tj. o 13 dní pozadu, odjezd z Archangělska 3. 10. 1917 do Anglie uvádím již datem 16. 10. dle nového kalendáře. Vlastní jména dobrovolníků píši někdy různě, jako: Müller-Miller, Paulů-Pavlů, Šlitr-Šritr. Docházelo k tomu při přepisování jich jmen do ruštiny nebo francouzštiny, chyby se vžily a dotyční nic proti tomu nenamítali. Často jsme ani pravé jméno neznali a také nás nezajímalo; v případě zajetí také tento omyl kryl totožnost

Památce matky a otce a těm, kteří pohár mého života naplnili štěstím až do kraje – své ženě Libuši, dcerce Elišce a naší babičce

táta

„JDI,“

řekl otec –

kolikráte v životě jak kámen dopadlo až na dno mého svědomí: „JDI!“

a já poslechl.

Vážení čtenáři,

moje vzpomínky na tatínka, legionáře a velkého vlastence, jsou vzpomínkami malého dítěte na laskavého a usměvavého člověka. Bylo mu 63 let, když jsem se v roce 1948 jako první a jediný potomek, narodila a byl již v penzi. Měl tedy na mne čas a velmi se mi věnoval. Maminka byla zaměstnaná a živila celou rodinu, což táta jako pán ze staré školy těžce nesl. Trávili jsme spolu celé dny, chodili na procházky, do muzeí, kin a dokonce i na schůzky do kaváren. Vodil mě na hodiny baletu, do ateliérů kamarádů malířů a především na návštěvy k přátelům, kteří pak navštěvovali nás doma. Byla to skvělá a pestrá společnost lidí různých profesí, osudů a samozřejmě i tak blízkých brášků z legií. Byla mezi nimi celá řada významných osobností. Například přítel asi nejbližší gen. Václav Šidlík s rodinou, gen. Mikuláš Číla, po návratu z komunistického vězení generálové Jan Syrový a Jaroslav Fajfr. A také vdova po nacisty popraveném gen. Aloisi Eliášovi, paní Jaroslava Eliášová, a mnoho dalších mimořádných lidí.

V té době byli občany druhé kategorie, zbaveni lidských práv, žijící v chudobě a zapomnění. Velmi tím trpěli. Jejich debatám jsem ve svém věku pochopitelně nerozuměla, ale cítila jsem, že se mají velmi rádi a cítí k sobě úctu. Tato setkání samozřejmě neunikla tehdejší Státní bezpečnosti a táta byl několikrát vyslýchán v pověstné Bartolomějské ulici.

Můj otec byl výjimečný, srdečný, přátelský a skromný člověk s velkým vztahem k umění. Vzbudil ve mně zájem o literaturu, divadlo a především operu, kterou miloval. Sám byl velmi dobrý zpěvák – tenor, v mládí byl členem pěveckého spolku Hlahol. Vzpomínám si na jeho „majstrštyk“ Verdiho árii Celeste Aida. Často jí zpíval ráno v koupelně. Krása!

Bohužel jsem si ho neužila, poslední dva roky života byl těžce nemocen a velice trpěl. Ještě si se mnou zatančil na mé „první prodloužené“ v Lucerně. Byl to skvělý tanečník a bylo to naposledy…

Za několik měsíců ve věku 79 let můj báječný táta zemřel. Mně bylo šestnáct let a na tolik věcí jsem se nestačila zeptat… Jeho paměti jsme četla až jako téměř dospělá, našla jsem v nich mnoho nového a pozoruhodného, stále ráda a s úctou se k nim vracím. Věřím, že tyto vzpomínky zaujmou i čtenáře a budou se jim líbit.

Jsem vděčná a moc děkuji Československé obci legionářské za vydání této knihy a velice si vážím profesionality a nadšení věnovaných tolik opomíjené historii legií, bez kterých by Československo nikdy nevzniklo. Jmenovitě R. Láškovi, T. Kykalovi, J. Charfreitagovi, M. Rakovi, M. Mojžíšovi, P. Tolarovi a E. Štréglovi.

V Praze, květen 2017
Eliška Suchomelová-Husáková

* * *

Vážení čtenáři,

nebylo mnoho těch, kteří se ocitli tak blízko dění při zrodu samostatného Československa, a jen málokterý z nich našel sílu a snad i ochotu podat osobní svědectví o dramatických letech budování státu a jeho armády. Mezi přímými aktéry i bezprostředními pozorovateli tehdejších osudových událostí patří Otakar Husák k vzácným výjimkám. Zanechal po sobě úctyhodné memoárové dílo, výjimečné jak svým obsahem, tak i literární úrovní.

První světová válka přehodila výhybku na životní dráze milionů mužů. Když konflikt propukl, Otakar Husák se pod vlivem vlasteneckého zanícení vzdal slibné kariéry v průmyslu a vyměnil ji za nejistotu dobrovolníka České družiny bojujícího za národ proti vlastnímu státu – Rakousku-Uhersku. Díky své činorodosti a schopnosti inspirovat a vést brzy vynikl nejen v boji, ale i v organizační a propagační práci pro rozrůstající se dobrovolnické vojsko. Jako důstojník bojoval v Rusku, ve Francii a jeho schopnosti a nasazení jej přivedly do okruhu vůdčích osobností odboje. Po návratu do Československa v prosinci 1918 nemělo jeho vojenské angažmá skončit, naopak, práce pro brannou moc nového státu vyplnila v příštích letech jeho život měrou vrchovatou. Nejprve vedl Vojenskou kancelář prezidenta republiky a nakonec stál rok v čele MNO. Po odchodu z ministerstva v září 1921 řevnivost ve vládních a politických kruzích nepřála jeho další kariéře ve státních službách, a tak se vrátil zpět do světa průmyslu, z nějž před osmi lety vykročil na svoji obdivuhodnou vojenskou pouť.

Rozsáhlé vzpomínky, jejichž první svazek držíte v rukách, obšírně zachycují dění válečných a poválečných let strávených v československém vojsku. Generál Husák začal vkládat první kamínky do mozaiky svých memoárů záhy po svém odchodu z armády. V tisku zveřejňoval své vzpomínky, postřehy i polemické komentáře. Vymezoval se vůči tendenčnímu a selektivnímu výkladu dějin prvního československého odboje, který vnímal jako kolektivní dílo tisíců dobrovolníků a těžce nesl, že většina z nich upadala v zapomnění, ba dokonce v nemilost. Ctil přínos každého jednotlivce, a proto ve svých textech upomínal i na ty, k nimž byla oficiální historiografie skoupá. Za jeho rozhodnutím sepsat paměti stála obava, že z obrazu československého odboje jednou vymizí jemné odstíny a detaily, pokud je nikdo nezdokumentuje. Už v polovině dvacátých let si část vzpomínek přečetl Alois Jirásek. Mistrův nadšený ohlas sice povzbudil k další práci, avšak skutečně vhodnou příležitost k dopsání a závěrečné redakci pamětí našel Otakar Husák teprve po odchodu do penze v roce 1948. Během tří let na 1399 stranách zaznamenal nejen vlastní životní peripetie, ale také množství pozoruhodných postřehů i zasvěcených komentářů jak k zásadnímu dění ve vojsku či politice, tak i k osobám, s nimiž se stýkal během svého působení. Nejen v tomto ohledu jde o ojedinělé vzpomínky, vynikají i nevšední čtivostí.

Krátce po smrti pana generála v roce 1964 věnovala jeho choť originální strojopis memoárů do Archivu Národního muzea. Dlouhá desetiletí tu ležel zapomenut, dokud jej před dvanácti lety neobjevil německý historik Martin Zückert. Z jeho prací jsem se dozvěděl o tomto jedinečném díle a v roce 2008 jsem strojopis zdigitalizoval za účelem pozdější edice. Měl jsem to potěšení několikrát navštívit dceru pana generála Husáka, paní Eliškou Suchomelovou, a pokaždé mě hluboce oslovila její úcta a oddanost, s níž pečuje o odkaz svého otce. Velmi stála o vydání otcových vzpomínek, a tak jsem upřímně rád, že se digitálních podkladů zhostila ČsOL. Pana generála by jistě potěšilo, že jeho memoáry vycházejí péčí právě této organizace. Veliký dík za vykonanou práci proto patří všem, kteří se v ČsOL zasloužili o to, aby se mimořádně cenné vzpomínky generála Otakara Husáka dostaly k co nejširšímu okruhu čtenářů. Plní mu tím jeho veliké přání, a totiž, aby se nezapomnělo… A plní i jedno skromné přání milující dcery, aby se nezapomnělo, jak vzácnou osobnost měla kdysi naše armáda a společnost ve svém středu.

Tomáš Kykal

VHÚ Praha

PŘEDMLUVA

100 let trvalo, nežli žeň práce našich buditelů sklízeli jich pravnukové; SVOBODU, SAMOSTATNOST! 100 let, než vzešlo semínko jich ideálu, zušlechtěné politickými, literárními, kulturními zápasy tří generací, zaseté ústy starých kantorů a cvičitelů v tělocvičnách v srdce desetitisíců, tlukoucích stejným rytmem láskou k vlasti a lidstvu.

Politické sváry domácí a jich důsledek, beznadějná malátnost, příval vítězných bitev německých za světové války, setbu ohrožovaly.

Mnohá srdce dobrovolníků – vojáků, mnohá srdce věrných občanů dotloukla, aniž zahlédla byť i jen červánky svobody v černých dnech vojenských porážek, kdy se zdálo, že Genius Národa opět podlehne, tentokráte snad navždy. Ale žil a bude žíti v inkarnaci svých občanů; je v nich Nesmrtelný.

Vzpomínky na tyto prosté občany, hochy, muže a ženy kladu zbožně na oltář svých vzpomínek. Žijí v nich, dokud papír se nerozpadne, zapadlá v suti Zapomenutí a často nevděku jména mnohých lidí. V rozhovorech s řídnoucím kroužkem přátel často na ně myslíme; končívají naléhavým přáním, napiš to, co víš, a zachovej paměti klidným a kritickým dobám budoucím.

Našel jsem při pořádání svých poznámek a papírů zachráněných v době německé okupace tento dopis mistra Jiráska:

V Praze 14. kedna 1925

Pane generále!

Jsem Vám velmi vděčen, že jste mi popřál, abych si přečetl části Vašich „Pamětí“. Opakuji, co jsem mohl Vám za posledního našeho setkání povědět, že mne vše, co jste napsal, velmi zajímalo. Zajímalo mne svým obsahem i způsobem Vašeho podání, Vaším nazíráním, Vašimi úsudky a zprávami o začátcích našeho vojska revolučního doloženými také listinnými doklady. Leccos jsem před tím jinak viděl, jinak si představoval. Vaše vyprávění to ono mně opravilo, v ostřejším světle uvedlo, jmenovitě o začátcích našeho vojska.

Trpký je Váš úvod, trpká je pravda o rozchodu legií a o nynějších poměrech. Jednoho lituji: že není celých Vašich Pamětí, a jedno jsem nerad četl, ne v pamětech ale ve Vašem listu, že nemáte dosti času na další psaní vzpomínek a že nemáte zkušeností v psaní knížky. Ale to nevadí. Co jste napsal, je svěže, živě a osobitě psáno. Tedy Vaše výmluva neplatí. Pište, pane generále, neodkládejte. Bude to vzácný příspěvek k dějinám našich legií a jejich bojů slavných.

V upřímné úctě vždy oddanýAlois Jirásek

Nyní, kdy konečně můj život člověka stal se klidným, po přečtení dopisu duševního otce Legií uvědomil jsem si, že mám povinnost k těm, jichž roty, pluky a houfy občanské odešly a stále odchází do Velkého Neznáma. Jen pro jejich památku píši tyto řádky. Nechť je nikdo nečte, kdo nevěří, že láska k vlasti nevylučuje lásku k bližnímu; že ideály všech odstínů, křesťanství a socialismu nejsou jedno a totéž.

* * *

V třiceti létech uplynulých od konce prvé války často jsem rozprávěl, přednášel, psal o Legiích a i polemisoval s míněním jiných; mám z té doby mnoho poznámek, které se na štěstí přes německou okupaci, dík statečnosti lidí mi blízkých, zachovaly. S postupem času jsem si uvědomoval, jak klidněji, kritičtěji se dívám na jednání mnohých lidí. Jsem rád, že konečnou versi těchto vzpomínek píši nyní, ve věku 63 let; nejsem zcela bez praxe, již jako mladý student psával jsem článečky do novin a časopisů, uveřejňoval překlady a později při nejrůznějších příležitostech předmluvy k legionářským knížkám a projevy. Častými rozhovory v kroužcích starých brášků, četbou legionářské literatury a různých pamětí, osvěžoval a kontroloval svoji paměť. Nevím, kolik ze čtenářů těchto řádek alespoň něco z legionářské literatury zná. Je v ní několik knih velké ceny dokumentární; objektivně a otevřeně píší o sporech, které byly předmětem bratrovražedných bojů; byly to ale spory o způsob práce, ne o Ideu. Jinak i nejznámější knihy beletristické o legiích zdaleka nevystihují to, co BRATRSTVÍ bylo. Přál bych si, aby některá díla dokumentární alespoň několik čtenářů mých řádek si přečetlo a poznali názory a přesvědčení jiných.

MLÁDÍ

1885–1900

Na přelomu století byl Nymburk městem, které ve své úpravnosti a pokrokovosti obyvatelstva při svých asi 8.000 obyvatelích nebylo na posledním místě v řadě českých měst. Rád vzpomínám širokého Labe s jeho jezem pod Rybárnou; zde vkročila z Prahy prchající Eliška Přemyslovna v průvodu převozníků do svého věnného města, pevně hrazeného dvojím pásem hradeb. Romantický ostrov, vysoká kostelní věž, hlídající nepřehlednou rovinu. Žádné hory, lesy a moře čipanorama velkoměst nepřekonaly toto prvenství v mém hodnocení přírodních krás. Klid a mohutnost zasněné roviny, tichá řeka, oceán klasů, miliardy svítících krystalků sněhu. To vše přechází do krve a mozku. To je skromná krása a podstata života Slovanů.

Můj otec Stanislav pocházel z Německého Brodu (dnes Havlíčkova). Předkové, zjištění až do třicetileté války, byli mlynáři. Po svém návratu po prvé světové válce 1918 dostal jsem rodinnou bibli z r. 1612 s erbem svobodného mlynáře Václava Husáka. Otec mi vyprávěl, že v rodině se udržuje, že kdysi jeden z předků byl členem královského poselstva do polského Krakova.

Byl z velké rodiny: 7 bratří. Někteří z nich studovali na slavném německobrodském gymnásiu.

I můj otec tam začal; v té době stavěla se severozápadní dráha. Vstoupil do její služby a dotáhl to až na vrchního revidenta, což u německé společnosti byla tenkráte velká kariera. Sloužil asi 8 let v Děčíně. S Čechy se vytloukaly nejhorší služby, zvláště noční. Opotřebovaný souchotinář byl přeložen do Nymburka, velké stanice a důležité křižovatky. Jako pokladník se tam oženil. Rodiče mé matky Elišky nechtěli mu ji, souchotináři, dáti. A on měl pak čtyři syny: Jaromíra, zemřel v 64 letech, druhý já, Otakar, třetí Ing. Stanislav, čtvrtý Jindřich, zemřel v 18 letech jako student.

Matka Eliška pocházela ze starého měšťanského rodu nymburských Dlabačů, který se též dá sledovati do zničení matrik v třicetileté válce. Byli to sedláci a řezníci z města i okolních vesnic; rod jde až na Mladoboleslavsko. Byl jsem v blízkém krevním příbuzenství s kancléřem Šámalem, kterému jsme říkali jako děti strýčku. Také známý primátor Prahy Dr. Tomáš Černý byl vzdáleným strýčkem z matčiny strany. V dobách napoleonských válek žil první náš kulturní historik Dlabač. V obou rodech, otce i matky, ani stopa nečeské krve.

Matka měla dvě mladší sestry a bratra. Mladší Marie se vdala za Otakara Uhra, nájemce velkostatku Kamenné Zboží, později Selce u Prahy a nakonec Červeného Dvora pod Olšany. Prostřední Bedřiška vstoupila do kláštera Šedých sester v Praze; byla nejhledanější ošetřovatelkou v nemocných rodinách místodržitele Thuna, Harrachů, Kinských atd. Výbavou těchto dvou dcer dědeček, který po předčasném úmrtí babičky nehospodařil skvěle, zchudl úplně. Žil do smrti u mé matky, která byla duší a páteři celé rodiny. Živě se pamatuji na maloměstské klepy. S pohrdáním se mluvilo o měšťanské dcerce, která si vzala „nějakého eisenboňáka“. A ta klidně prodala zbytek polí, rodný dům na Zálabí, koupila malý byt v Eliščině třídě, platila hypotéky, vzala si podnájemníky, na všechny prala, uklízela, vařila, spravovala, chodila ke kašně se štoudví na zádech pro vodu se služkama. Měla čtyři kluky, nikdy nestonala a celý den krásně zpívala. A při tom ještě přečetla Šmilovského, Třebízského, Jiráska. Nevynechala jediného představení, ať již ochotnického Hálka, nebo kočovné divadelní společnosti.

V roce 1920 Nymburáci, hlavně železniční dílny, jí vystrojili královský pohřeb, jako hrdince práce. Takový Nymburk neuviděl a neuvidí.

Své strýce jsem nikdy nepoznal. Na návštěvy nebylo peněz. Nejstarší byl známým lékárníkem v Semilech, vrstevník a přítel Riegrův. Druhý byl lékárníkem bulharské armády. Třetí vrchním policejním komisařem v Praze. Dva žili ve Vídni. O ostatních nic nevím. Otec vyprávěl, že v této generaci je as 49 synů a jen dvě neb tři dcery. Celé své mládí jsem žil až do tanečních hodin ve dvaceti letech výhradně mezi kluky. Ani s jejich sestrami jsem se nestýkal, ale tajně jsem jim záviděl, vždy jsem si přál míti sestru.

U pražského strýce jsem byl několikráte. Měl syna medika, který se marně pokoušel strašiti mě kostlivcem, stojícím za dveřmi. Při otevření smekal klobouk. Bratranec jako chirurg vinohradské nemocnice se řízl a na otravu zemřel. I krasavice sestřenice, nadaná malířka, zemřela mláda.

Z matčiny strany mimo sester jsem znal jejího bratra Václava. Měl na náměstí pěknou drogerii a vedl velký dům. Strýcův karban zruinoval dědečka, maminka prodejem zbytků majetku zachránila čest rodiny a zchudli jsme docela. Strýc, teta a dva synové se odstěhovali do Vídně a tam zapadli. Jeden bratranec v letech kol 1903 hrál v Praze za vídeňskou Cricetu levé křídlo.

Teta Uhrova měla dva syny. Jeden jako jednoročák kavalerie v Pardubicích žil vesele a záhy na souchotiny zemřel. Druhý byl jako letec rakouské armády na italské frontě v předposlední den války sestřelen.

Z matčiny strany jsem měl několik hodných tet, zvláště Červinkovu. Pak příbuzné rodiny: Brzorádovi, Novotné, Mašínové, z nichž neblahá, rozvedená Draga zemřela v Bělehradě roku 1903.

Narodil jsem se 23. dubna 1885 jako slaboučké, stále nemocné dítě, o kterém se pochybovalo. Mám paměť jako gramofonová deska; pamatuji, jak matka s tetou, pozdější jeptiškou, o mne bojovaly. Slyšel jsem v mrákotách slova: „Snad vydrží jen do rána.“ Já vydržel. Ostatní udělalo slunce, Labe, vzduch, Sokol, sport a vojna. A dodnes držím pero v ruce. Z mateřské školky nosil jsem odměny, barevné papírky, tetě jeptišce. Ta byla na mne náramně hrdá a přála si jenom, abychom se starším bratrem ministrovali. To ale dopadlo špatně. Při krejčovské zkoušce komží vyběhli jsme na ulici pochlubiti se klukům. Ti čekali na ulici. Zasypali nás sněhovými koulemi, máčenými ve vodě. Rvačka. Doma výprask a bylo po parádě. Později jsem alespoň šlapal měchy varhan ve školní kapli.

Jednou z prvých starostí otce bylo, abychom uměli plavat. Přirozeně, děti od vody, stále na Labi. Plavali jsme všichni jako ryby. Nymburská plovárna. V mých představách není krásnější. Třikrát jsem se topil, ale vždycky v tom byla nějaká rošťačina kamarádů. Stále slyším matku: „Kluci, jestli se mi utopíte, tak nechoďte domů!“ Jednou mne přejel malý vozík, tažený řeznickými psy. Jindy zase jsem byl zasypán obilím převrhnutého žebřiňáku. Probuzení bylo v kuchyni na kanapi s dodatkem troubele dlouhé otcovy dýmky, když nebyla právě po ruce rákoska. Celé prázdniny byli jsme v plavkách na Labi; jen dopoledne v neděli jsme oblékali do kostela kalhoty a košili. Pohár klukovských radostí jsme vypili do dna.

První fotografie manželů Husákových se synem Otakarem
(archiv E. Suchomelové-Husákové).

Učil jsem se lehce a rád. Zamiloval jsem si dějepis a zeměpis. Brzy jsem dědečkovi předčítal noviny. Přednášel deklamovánky 1 a byl při inspekcích ukázkovým zpěvákem a tělocvikářem. Později jako dorostenec Sokola, překvapil jsem cvičitele Tiňtěru smělými pokusy o veletoč. V Sokole byla záchrana dobrá, ale ve škole, kde jsem se chtěl pochlubiti, to dopadlo špatně. Utrhl jsem se z hrazdy a na dvou místech jsem si zlomil pravou ruku. To se spravilo, ale později v životě to byla ještě dvakrát pravá ruka; potíže s ní mi zůstaly celý život.

1 Delší, většinou fejetonisticky laděná báseň určená k hlasitému přednesu (deklamaci); žánr českého národního obrození konce 19. století

Dědeček byl starostou řeznického a uzenářského cechu, i když už nepracoval. Matka byla snad nejlepší kuchařkou města. Ve výroční den cechu, hostina trvala tři dny, vařila starobylá, zapomenutá jídla. Ku příkladu pučálku, pražený hrách: jak po tom pili! Selata, kouzelně pečená. Ukázky roznášeli jsme jako delikatesy po patricijských rodinách s doprovodem deklamovánek. To byly pro nás triumfální dny. Co zlatek jsme přinesli domů a co to zlatka tenkráte byla!

V Nymburce byly vždy znamenité školy již z doby otců dominikánů. Učil tam v dávných dobách, myslím, i Zelený. Z nedaleké vesnice Kovanic prý tam občas zašel i mladý kaplan Dobrovský. Za mého mládí byla tam již měšťanka, ale jaká! Kantoři, vzpomínám jen Kupky, jeden lepší druhého. V Praze na studiích se mne profesoři často ptali na jména mých učitelů.

Chodil jsem již do obecné školy, když velká povodeň strhla v Praze Karlův most. Labe poškodilo i dřevěný nymburský a tak jsme se Zálabáci těšili z náhlých prázdnin. Přinesl jsem z prvé obecné samé jedničky a otec mi dal železničářské ocelové švýcarské hodinky. Mám je již 57 let a jdou na dvě minuty denně přesně. Byly mým talismanem.

Jako dítě užil jsem otce občas v neděli. Ve dne spal, měl věčně noční služby. V neděli jsme jim v hospodě „U Hamtáků“ stavěli kuželky.

Matka nás vedla k práci. Měli jsme ji rozdělenou: vodu, pochůzky, nákupy. Po měsíci se vždy práce spravedlivě střídala. Vše šlo jak na drátku. Žádné mazlení, výprask jednou za pár let. Pochvala jen pohledem.

Tatínek byl vůbec tvrdý chlap. Stále sice churavěl, ale duševně byl velmi čilý. Nemluvil o tom, co všechno znal. Přinesl domů beze slova známý obraz Havlíčkův odjezd do Brixenu. Nebo obraz lešetínského kováře. Beze slova ošetřoval rány na nohou, boule a modřiny. V životě mi jen několikráte podal ruku, to když jsem odjížděl do ciziny. Naposled, když už bylo zřejmo, že se blíží konec a já se loučil a řekl jsem, že mám možnost dostat práci doma. „Tvá povinnost je vrátit se k Tvé firmě ve Francii.“ Mezi dveřmi jsem se ještě tázavě obrátil. Očima se loučil, ale řekl: „Jdi!“

Rozkázal, aby mi až po pohřbu oznámili úmrtí, abych nemohl přijeti. Později ani bratrovi jsem nebyl z ciziny na pohřbu.

S rodiči jsme si vždy tykali. Každý jiný poměr by jim byl nepřirozený.

Otec, mluvící bezvadně německy, jako pokladník dráhy, byl jakousi spojkou pro obchodní cestující ze severních Čech. Býval jejich tlumočníkem a prostředníkem. K novému roku dostával spoustu reklamních kalendářů, tašek, nožů atd., které rozdával přátelům.

Několikráte jsem šel na několik kroků hrdě před otcem s taškou v ruce; bývalo v ní až 200.000 na daně, které jsme nesli na obecní úřad. Měl rád psy; ta záliba mi zůstala. Zato ale ryby se mi doživotně zprotivily, ačkoliv jsem mu prodával řízky. Tahal mne ráno ještě za tmy z postele a kneipovalo se, boso mokrou travou daleko k „Dubině“.

Rodiče si přáli, abych šel ke dráze! Na studie se pro nedostatek peněz těžko dalo mysliti. Dovolili ale, abych udělal přijímací zkoušku na vyšší státní průmyslové škole, kde bylo právě otevřeno chemické oddělení. Zkoušku jsem velmi dobře udělal, ale přijat nebyl. Byli tam starší kandidáti. V nymburském cukrovaru jsem na praxi laborantskou ředitelem Karlíkem přijat nebyl. A tak otec, který chtěl, abych se naučil německy, mne odvezl ke známému Němci na „Handl“ do Mikulášovic. Sep Mayer přijel k nám.

V letech 1898 řádili poslanci Wolf, Iro a Schönerer. Bylo to v době cukrové aféry a souboje Wolfa s poslancem Udržalem. Vláda Badeniho tenkráte padla. Němci strašně štvali, rvali jsme se dvakrát denně na cestě ze školy. Po řeči poslance Wolfa v Mikulášovicích nás několik Čechů němečtí kluci zuřivě pronásledovali. Měli z tamějších továren na nože velké zavíráky. Jednou k Vánocům hnali za námi ze školy. Kamarád Kos z Turnova upadl na náledí a oni mu vrazili nůž do lýtka. Zatmělo se mně v očích, pln vzteku, že utíkáme, chytil jsem lopatu, kterou cestář nechal v písku, a rozehnal se po Skopčákách. Jednomu jsem rozsekl chodidlo až ke kotníku. To byla má první krvelačná srážka s Němci a vzpoura proti režimu. Domů jsem ovšem již nesměl. Skrýval jsem se v lese u cesty do Šluknova, kamarádi přinesli jídlo a peníze a jel jsem domů. Že Sep přesně dle mých dřívějších rozkazů mým bojovníkům byl také bit, je samozřejmé.

Bylo po „Handlu“. Co teď? Otec se mnou více jak rok nemluvil. Opakoval jsem tedy třetí měšťanku.

Učitelé si mne všímali, dávali mimořádné úkoly, neboť s předepsaným učivem jsem si jen hrál. Zvláště mé slohové úkoly byly předčítány jako vzor. Učitelé mi předpovídali, že budu žurnalistou.

Rok opakování třetí měšťanky mi velmi prospěl. V našem domku bydlívali ve volných pokojících vždy dva až tři podnájemníci: mladí učitelé, úředníci záložny nebo dráhy, koncipienti. Spolkový život ve městě byl velmi vyspělý. Zpěváci, ochotníci, čtenáři, Sokol. Studenti tehdy pracovali: bylo více kultury a méně politiky. Podnájemníkům, železničním úředníkům (Sůra, Boháč, pozdější starosta města, Píša, ředitel záložny ve Volyni, Velvarský, úředník firmy Nebeský, učitel Chmelař, známý tenorista a jiní) obstarával jsem pochůzky, milostná psaníčka, randata a všechno, co kluci dělají. Oni půjčovali knihy a vlastně celou mou četbu vedli. Už dávno mě nebavily indiánky, ty jsem sám spisoval.

Vzpomínám Verneovky Dva roky prázdnin, Tajuplný ostrov. A tu jsem dostal do rukou díla těch, kteří byli našimi učiteli a jichž myšlenky vedly nás v těžkých dobách, jež jsme byli v prvé polovině tohoto století odsouzeni prožíti; vzpomínám těch největších: Arbese, Nerudu, Sládka, Čecha, Vrchlického, Jiráska, Wintera, Machara. Otec mi dal krásně vázané a vlastnoručně opsané v kanceláři (byl již jako opotřebovaný ve vozové kontrole, pravém hnízdě vlastenců) zakázané Čechovy Písně otroka a Lešetinského kováře, chlouby mé knihovničky. Žil jsem s Dumasovými Třemi mušketýry, Hrabětem Monte Christo. A pak Hugo, Muž, který se směje, umírání na posledních stránkách Dělníků moře a vrchol, Bídníky a Notre Damme de Paris! Walter Scott, Zola, Sienkiewicz, Reymont, Prus. A zase Tolstoj Vojna a mír. Puškin. Turgeněv. Čechov.

Nesmím zapomenouti na knihy vydávané u Laichtra a Vlčkovu Osvětu. Mnohem později jako student pokoušel jsem se pochopiti Dostojevského Bratry Karamazovy, Běsy. Bakunina. Teprve po létech mi dali nahlédnouti skulinou myšlenky za brány pekla a nebes! Jaké jsme vedli vášnivé debaty, prosyceni nesmiřitelným radikalismem mládí! Hvězdy byly příliš nízko a málo svítily. Jakým korektivem citu jsou pak vlastní životní zkušenosti a rozhled stáří!

V Nymburce občas se zdržovali básníci Otakar Theer a Jan z Wojkowicz. Jen zpovzdálí jsme se dívali, jak se kořili krasavicím, dcerám kupce Petrnouška, sedíce na pytlích; jich básním jsme nerozuměli. Za to ale náš byl spisovatel Vika Houžvička, původem učitel, tehdá redaktor Nymburských zájmů tisknutých Zmatlíkem. Jeho vtipné fejetony, to bylo něco pro nás. A sportovní zprávy. Bydlel u nás. On má na svědomí mé první novinářské článečky o módním tehdá acetylenu, svítiplynu, elektřině, vodárně. Otcové města se tehdá rozhodovali a postavili k mé chemické satisfakci plynárnu a vodárnu. Jaké to bylo štěstí pro město a dobrodiní pro mou matku. Byl v tom kousíček mé práce. Dobrými starosty města byli otec a později bratr senátora Dr. Krouského. Děkanem jmenovec otcův, dřívější poslanec Zemského sněmu Ant. Husák, vlastenecký kněz; někdy docházelo k omylům v poště a já k němu chodil.

Chodil jsem o prázdninách na němčinu k rabínu Goldsteinovi, se kterým otec přátelil. S tím jsem četl Goetha, Schillera, Klopfstocka, Herdera. Byl to vzácný, vysoce vzdělaný člověk; byl ve styku s Vrchlickým pro židovská témata. Za nejkrásnější knihu považoval Babičku Boženy Němcové. Ta neměla Nymburk ráda; žila tam dva roky svého nešťastného života. Pozdější moji profesoři se divili, co všechno jsem četl. Tato záliba stala se mi více než vášní životní potřebou. Musím se zmíniti ještě o jednom detailu našeho klukovského života. Co dovedou indiáni, dovedeme taky. Dal se rozkaz: nepijeme. Celý den se nepilo. Rozpažilo se do zdřevěnění, sedlo v dřep jako fakíři, tlouklo do svalů, přivázalo k mučednickému kůlu, svázalo do kozelce. V Pečkově paláci jsem si na to po 42 létech vzpomněl. Strach z nás nikdo neměl. Vzor byl Twainův Frantík Finn. Na hřbitově, který jsme dobře znali, schovávaly se různé předměty. Celý večer se četly strašidelné historie. Úderem dvanácté se losovalo, kdo a pro co poběží. Nebylo to daleko, ale musela se přelézti zeď. A to se do omrzení opakovalo. Nás nic nestrašilo, za to my jsme v okolí strašili.

Je to velká výhoda v životě, neznat pocit osobního strachu. Nevím ani jako student, co je tréma. Uměl jsem, nebo ne. Jiná je ovšem věc, úzkost o někoho.

Po rodičích zdědili jsme krátkozrakost, bolení hlavy, hudební sluch. Učil jsem se jako chlapec na housle, ale po zlomení ruky zůstaly mi potíže. V Českých Budějovicích jsem zpíval v Hlaholu druhý tenor; později kouřením jsem si zkazil hlas. S tím to bylo tak: tatínek byl velký kuřák dýmky (noční služby!) a kouření nám moudře nezakazoval. Dovoloval pouze dýmku a doutníky, cigarety ne. Po tragických pokusech jsme toho nechali a později, zvláště při intensivním provozování tělocviku a kopané, nám nepřišlo ani na mysl. Já sám vlastně začal kouřiti až v roce 1914 v prvním roku války z dýmky ruskou machorku a od těch dob, až na léta na Pankráci a v koncentráku, přináším denně bohům věkožízným a tabákové režii mohutnou daň a oběť zápalnou.

Matka snad v životě nevypila litr piva; otec pil pivo, víno červené, které mně chudokrevnému při krvácení z nosu kupoval a vždy doporučoval. Byl znalcem slivovice. Jdu ve šlépějích otce. Doporučuji každému mladému muži abstinenci v kouření a pití alespoň do třicítky. Ale pak až do určitého „vodního čísla“. Do nálady, ale ne do počínající malátnosti. Přiznávám se díky tréninku ve Francii a Rusku k vysokému vodnímu číslu. Vizme: Arbes, Aleš, Vrchlický – Roosevelt, Churchill, Stalin! Kde jsou abstinenti Hitler, Mussolini? Jsou ovšem skvělé a zase smutné výjimky. Já abstinenci ve vyšším věku neuznávám: co mi všechno v těžkých chvílích dala dýmka, sklenka vína! A konečně jsou to z nejušlechtilejších darů Božích a ten věděl, co dělá! Jen umět je užívat!

Vzpomenu ještě vděčně svých žákovských a dorosteneckých let v nymburském Sokole s nejmilovanějším Tintěrou, již dlouho vyhlížejí k bráně nebeské, kudy se k nim pohrnou jich žáci, aby je seřadili v šik. Dík za to, co jste nám zaseli v duše, co jste udělali z našich těl!

1900–1914

V září 1899 byl jsem po druhé, úspěšné přijímací zkoušce přijat na chemické oddělení vyšší státní Průmyslové školy v Betlémské ulici (Karoliny Světlé.) Je to naše nejstarší průmyslová škola; založena roku 1837. U její kolébky stáli Havlíček, Purkyně, Trojan, Perner, Amerling, Wenzig, Rieger. V roce 1898 bylo otevřeno chemické oddělení. Byla to škola tvrdé práce a velké tradice vlastenecké. Vzpomínám vděčně všech svých profesorů a křivdím jim, uvádím-li jen jména dvou, kteří měli na mne největší vliv: prof. Mašín, chemik, a prof. Oktavián Wagner, češtinář.

Odchodem na studia v Praze opustil jsem prakticky Nymburk, byl jsem tam souvisle jen o prázdninách. Jako železničářské dítě jezdil jsem v sobotu domů a v neděli večer s ranečkem buchet vracel se do Prahy. Najíst se, hrát footbal. Ten jsem poznal v Praze a založili jsme v Nymburce po velkých potížích Polaban. Bylo třeba koupit míč a najmout louku. Závratný obnos 6 zlatých jsme opatřili kolektivně. Můj otec sloužil tenkráte ve vozové kontrole severozápadní dráhy. Byla to jakási statistická kancelář pro všechny tratě severozápadní dráhy a posílali se tam opotřebovaní vyčerpaní ú ředníci, rekonvalescenti. Většina z nich vášniví rybáři. Svému otci jsem chytal a prodával řízky. Pak jsem mu nabídl své služby při úmorném a fádním sčítání kilometrů v protokolech. Za jeden byla taxa 1,20 K. Tatínek byl spokojen, práci měl hotovou a pobyt na rybách si prodlužoval o celé hodiny. Vyvolali jsme zájem u jeho kolegů holdujících rybařině. Výsledek byl ten, že část mužstva Polabana počítala v altánku u Husáků protokoly a vznikla tam filiálka Wagenkontroly. Všechno klapalo, můj organisační talent se slibně projevil, ale za nějakou dobu propukl můj první spor kapitálu s prací. Tlakem vykořis ťovatelů naší práce byli jsme nuceni přistupovati na stálé snižování taxy za kus, až na polovinu. Ale to už byl míč, louka, něco se vybralo na vstupném. Krátce po založení Polabana došlo k   městské tragédii, myslím v roce 1902. Hrálo se dlouho do noci na Ostrově. Zápasy trvaly celé parné odpoledne; při návratu v noci domů uviděli jsme na břehu pod jezem uvázaný bachratý člun, velkou novinku pro nás. Vesla neměl, byl z polovice plný vody a tekl. To nám ale nevadilo. Sehnala se suchá větev, nasedlo a jelo na řeku. Nemotorný, těžký člun nedal se větví ovládati. A tak nás proud zanesl pod jez, zalil se vodou a převrátil. Se smíchem jsme naskákali do vody, nemyslili na to, že jsou mezi námi slabí plavci. Já měl pod paždí balík, sešit Rinaldo Rinaldini, a pouštěl jeden po druhém. Tenkráte byly v módě tyto ubohé kuchyňské krváky a my je četli pro legraci. Ztratil jsem skřipec, neviděl, kam plavu, a najednou jsem byl znovu pod jezem. To se několikráte opakovalo a přestávala z ábava . Oblečen, v kopačkách, po zápase, nakonec nemohl jsem už více plavati; lehl jsem si na znak, a tak se nechal točivým proudem unášet k jezu. Snad půl hodiny to trvalo. Najednou jsem hlavou na něco narazil: převrácený člun.

Otakar Husák s rodinou
(archiv E. Suchomelové-Husákové).

S posledními silami ovinul jsem si řetěz kol ramene. Tak mne našel starší bratr, který byl též v mužstvu, ale první vyplaval. Všichni se už vzdali pátrání, ale bratr prohlásil: „Kdepak, ten kluk se neutopí!“ Vzal znovu záchrannou pramici a na řeku. Tak mne našel. Nemohl jsem ani volat. Tekla mi krev z nosu, uší, úst. Vytáhli mne do loďky. Šaty ve švech roztrhány. Já byl poslední. Tři kamarádi tam zůstali: Čapek, Šanc a Špaček. Synové železničářů. Byla to velká tragédie pro rodiče, celé město i Polaban.

Dlouho trvalo, než se mohla znovu zahájit sportovní činnost. Můj nejstarší bratr Jaromír a nejmladší Jindřich, Václav Dém, Jarda Nouzák a mnozí jiní již dávno dohráli svůj životní zápas. Zbývá už jen několik ze starého mužstva, zatím co píši tyto řádky: Láďa Ehrlich, Mojmír Věchet, Karel Výborný. Můj starý Nymburk již není.

Dávno již dozněl smích kulhajících kopálistů na maloměstském korse před Knížecím, jehož dívčí ozdoby nás zajímaly jen platonicky. Také politika, ačkoliv jsme vášnivě četli všechno, nás nerozdělovala. Zakázané Čechovy Písně Otroka a Lešetínský kovář byly naším evangeliem.

Jak píši v prvé větě této kapitoly, v roce 1899 byl jsem konečně přijat na průmyslovku. Na myšlenku studovati chemii mě přivedl skvěle prosperující cukrovar mého rodného města Nymburka, jehož ředitelem byl světoznámý odborník Hanuš Karlík. Neméně přispěla k tomu i četba Verneových románů, zvláště Tajuplný ostrov, kde jsou líčeni skvělí inženýři, kteří se pak stali mým ideálem.

Na studium na vysoké škole technické nebylo ani pomyšleni, neboť majetkové poměry naší rodiny toho nedovolovaly. Byli jsme čtyři synové poměrně malého věkového rozdílu, všichni stejně dobří žáci a nebylo možno obětovat budoucnost jednoho tím, že měla býti druhému poskytnuta možnost studia a ostatním nikoliv. I tak můj starší bratr přes své nadání to odnesl. V Nymburce tehdy nebylo reálky. Teprve mým dvěma mladším bratřím bylo umožněno studovati na reálce s poměrně malým nákladem a jednomu jíti pak dál na vysokou školu.

V prvních dobách mého mládí, kdy jsem měl již několikaletou průmyslovou praxi, bylo stále mým přáním studovati na curyšské polytechnice, neboť tehdy nebylo možno průmyslovákům studovati na pražské technice.

Průběh mého života byl však takový, že dnes vidím, že by bylo vysokoškolské studium zcela změnilo můj život, především tím, že bych se býval jako starší technik velmi těžko uchycoval v cizině, která přeci pro mne znamenala nejvíce. Tam nebyla za mnou žádná protekce a žádný piston.

Vzpomínky na studium na průmyslovce patří k mým nejlepším. Po materiální stránce byly zvláště první dva roky pro mne velmi krušné. Šel jsem na průmyslovku proti vůli svého otce, který by mne býval nejraději viděl u železnice, podobně jako mého staršího bratra. Tím, že jsem prosadil svoji vůli a do jisté míry se mu vzepřel, pohněval jsem jej tak, že téměř rok se mnou nemluvil, až teprve po druhém semestrálním vysvědčení, které jsem přinesl s vyznamenáním. Matka mne podporovala, jak jen mohla, přece však byl jsem nucen choditi v prvé době na studentské obědy do Uršulinského kláštera. Měl jsem slabý žaludek, ale bylo aspoň něco. Dostával jsem od matky 1 až 1,20 zl. týdně na všechny školní potřeby a stravné. Na byt 5 zl. měsíčně. Jako železničářské dítě měl jsem volnou jízdenku, jezdil jsem na sobotu a neděli domů, kde jsem se do zásoby najedl a přivezl nějakou buchtu a čisté prádlo. Na sobě, hlavně na jídle jsem v týdnu velmi šetřil, abych si mohl dopřáti návštěvy divadla, ve kterém jsem býval nejméně jednou týdně. Ani pomyšlení na párek v 10 hodin, nejvýše sem tam nějaká houska. Byla dobrá tato škola odříkání. Většina kolegů žila podobně skromně, ale přece jenom žil jsem bez velké studentské bídy. V Nymburce bylo sice stipendium, na tehdejší dobu značné, měl jsem na něj vzhledem k blízkému příbuzenství nárok a dělal jsem si velké naděje, ale místní politické poměry rozhodly jinak. Můj otec pro svou pokrokovost nebyl právě oblíben. Nedostal jsem jej.

První podporu ve formě příspěvku na obědy dostal jsem pak na průmyslovce, poslední dvě léta měl jsem stipendium. Rýsováním modráků do přednášek a hodinami jsem si též něco vydělal, takže jsem byl poslední dvě léta na studenta dobře situován a mohl si dokonce kupovati knížky; měl jsem tak pohromadě malou chemickou knihovničku. Bydlil jsem a později i měl dobré obědy u laboranta Kalicha v budově školy a s vděčností vzpomínám hodné jeho rodiny.

Průmyslovka měla velmi dobré footbalové mužstvo a jednoho z nejlepších brankářů (Suchý z Karlína), které Praha vůbec kdy měla. Sám jsem hrával celá léta levého backa a měl jsem prý před sebou slibnou kariéru footbalovou. Hrávali jsme trainingové zápasy na starém hřišti Slavie s mnohými tehdy slavnými hráči: Baumruk, Hrabě, Krýž, Košek, se spojkou Pepíkem Bendou uzavřeli jsme přátelství. Byli jsme pak spolu na vojně jako jednoročáci u 28. pluku v Českých Budějovicích. Lákal mne, ale já odolal a dával učení přednost. Kopaná i tak mne stála mnoho pondělních koulí, neboť někteří naši profesoři neměli ji rádi. Důvodem byl obyčejně špatný prospěch dobrých hráčů. Jednotlivci sport a zvláště footbal zásadně neuznávali, ba i zavrhovali; dnes jsou názory jiné. Právě sport je snad tou jedině demokratickou lidskou institucí. Má stejné podmínky závodu, společný start pak volnost napětí a výkonu jednotlivce. Mně nikdy nevadil sport ve vážné práci; právě naopak.

Studoval jsem vášnivě rád, daleko přes školní program. Byl jsem šťasten, že jsem volil obor, který mne plně zaujal. Byl jsem svědomitým studentem a dlouho byly o tom doklady v archivech školy. Své profesory měli jsme rádi, jejich správná přísnost nebyla malicherným sekýrováním. Později v praxi jsme ocenili, jak skvělý profesorský sbor to byl a co nás naučili. Teprve po létech chápe student své kantory. Léta až do světové války jsem si s některými, zvláště profesorem Mašínem, dopisoval. Kamarádil jsem tehdy s posluchačem strojního oddělení, rodákem z Nymburka. Po skončeném vyučování potloukali jsme se celé hodiny v Poštovské ulici a dívali do osvětlených oken svých profesorů, kteří ještě pracovali. Hleděli jsme se z technické literatury dozvěděti, na čem právě pracují. Nikdo z nich netušil, že mají venku na ulici takové ctitele, kteří jsou hrdi na každou jejich publikaci a vůbec na vše, co se školou souvisí. Musil bych vyjmenovati všechny naše tehdejší profesory, dnes již téměř všechny na pravdě Boží. S uspokojením mohou se dívat na své odchovance. Nevím o nikom, kdo by z nich býval naprosto ztroskotal. Mnozí žili ve stísněných poměrech, ale živili se poctivé a čestně. Kariéry mnohých jsou podivuhodné.

Ke konci svých studií začal jsem se ohlížeti po místě. Nebylo to právě snadné, neboť v českých rukou nebylo tehdá téměř žádných velkých chemických závodů, v malých pak byl chemik bílou vranou.

Měl jsem naději dostati místo buď v některém cukrovaru, nebo pivovaru šlechtickém, zvláště pak v Harrachových sklárnách protekcí své tety, jeptišky ošetřovatelky z kláštera šedivých sester. Osud však rozhodl jinak. Ve IV. ročníku již v prvním semestru měl jsem skončeny všechny laboratorní práce, a tak prof. Franěk, později na vysoké škole technické v Praze, dal mi se svým asistentem pracovati na některých problémech továrny Národního podniku, tužkárny a inkoustárny v Č. Budějovicích. Měli z počátku těžké výrobní potíže; práce dala příznivé výsledky. Získal jsem si tím tak své profesory, že několik měsíců před maturitou nabídli mi sami průběhem cvičení v laboratoři, abych přijal u této firmy místo. Svěřil jsem se tehdy profesorovi, že mým ideálem je Curych. A on mi radil, že s ohledem na finanční situaci rodičů nemusím se této myšlenky do budoucna vzdávati, že tam mohu zcela klidně nějakou dobu pracovati, odsloužiti si svou jednoroční vojenskou povinnost a až budou moci moji mladší bratři studovati na právě zřízené reálce v Nymburce a peněžní poměry doma se upraví, vrátiti se ke studiu na této světoznámé chemické škole.

Nastoupil jsem místo 1. srpna 1904 s měsíčním platem 70 K. Práce byla zajímavá, ale šťasten jsem nebyl. Spřátelil jsem se tam s mistry, zvláště se svým cvičitelem ze Sokola Popílkem. Díky nim velmi rychle vniknul jsem do výroby, do které jsem přinesl nové myšlenky a nápady. Netrvalo dlouho a osazenstvo počalo na mě pohlížeti jako na užitečného mladíka, ze kterého bude odborník. Zvláště když začaly spory s ředitelem, norimberským Němcem, mluvkou, které jsem odborně vyhrával. Ten to ale vyhrál u správní rady, kde na mne štval, a tak jsem nabyl přesvědčení, že tam nezestárnu. Zvláště když po dlouhém tahání mi přidali 5 K na měsíc a já večer před tím viděl U Tří kohoutů dávat před sedm muzikantů do klobouku 10 K. Hledal jsem korespondencí místo v cizině; k tomu mně bylo velkým popudem důvěrné upozornění přítele bankovního úředníka, že jedna velká zahraniční firma žádá o mně informace. Vojnu jsem měl již mezitím odbytou. Odsloužil jsem ji jako jednoročák 11. pluku ve škole 28. pluku z protekce v Č. Budějovicích, abych mohl vypomáhati v továrně, jejíž ředitel, nyní bez technické konkurence, na správní radě přímo vydíral. Vrátil jsem se k firmě, ale mé vyjednávání se asi vyzradilo a malichernost tehdejšího vedení vyvrcholila tím, že jsem dostal výpověď. Báli se mne, výrobní tajemství byla tehdy považována za alchymii. Ale zavčas opatřili si nového mluvku, Němce se stejně žalostným výsledkem.

Prožil jsem několik trudných týdnů nejistoty, dostal jsem však téměř současně vyzvání k nastoupení u velké tužkárny ve Varšavě St. Majewski, která si opatřovala informace na mne u filiálky Živnobanky, a u malé továrny Jules Cacheux v Paříži .

Přišel jsem do Českých Budějovic v roce 1904 v srpnu; německá menšina (starosta Taschek) ovládala město. Tak jsem poznal z vlastního názoru národnostní útisk; opravil své studentské, radikálně až nihilisticky mezinárodní názory. Viděl jsem holý život a boj o něj. Zúčastnil jsem se pilně jako řadový voják menšinového národnostního boje vedeného Dr. Aug. Zátkou, vyhráli jsme 102 hlasy v obecních volbách třetí sbor. Byl jsem právě jednoročákem a naše škola hlídala radnici s Taschkem, kde došlo ke známé párkové aféře, projednávané později ve vídeňském parlamentu („Pražské děti“ odepřely jíst párky nabízené městem a v tom se viděla vzpoura!). Pilně jsem cvičil v Sokole, zpíval v Hlahole a vůbec, byla to nejkrásnější éra Českých Budějovic, na kterou po stránce národní svornosti a čilého spolkového života dlouho se vzpomínalo. A nescházelo mnoho, po návratu ze světové války bych tam byl zakotvil trvale, založilv tužkárnu Grafo

S přáteli na pivě, České Budějovice, rok 1905
(archiv E. Suchomelové-Husákové).

Po poradě s krajanem malířem Dědinou rozhodl jsem se pro Paříž, tím spíše, když mi Majewski, kterému jsem to loajálně oznámil, obratem odepsal, abych odjel do Paříže a vůbec nasbíral, bude-li mi možno, zkušenosti i v jiných továrnách a že mohu kdykoliv, třeba po létech, počítati se zajištěným místem u něho.

Tak jsem v roce 1908 odjel do Paříže. Firmu jsem opustil s lehkým srdcem. V Budějicích, jak se tam říká, zanechal jsem řadu dobrých přátel i mezi dělnictvem, a léta, vlastně dodnes, udržuji s nimi styky.

Právě tehdá projevily se výhody krátkého studia na průmyslovce. Byl jsem velmi mladý a takovým silám dává každý podnik přednost, neboť si je sám vychová a zformuje. Teoretický základ je dostatečný a při jednostranném chemickém provozu pilný člověk lehce a rychle doplní mezery ve svém vědění.

To byl právě můj případ. Nebudu líčiti, jak přes poměrně malou znalost řeči (učil jsem se před tím soukromě francouzsky), učinil mne majitel zástupcem ředitele, třeba že ten na mne žárlil. Připomínám ještě, že varšavská továrna mne chtěla přijmouti jako chemika, kdežto pařížská jako dílovedoucího. Přesto jsem se rozhodl pro toto poslední místo a jsem rád, že nošením modrých dělnických šatů, které jsem nosil po celou dobu svého pobytu v cizině, ačkoliv jsem již byl vedoucí silou, přiblížil jsem se i k lidem a naučil znáti mnoho věcí, o kterých bych býval nikdy neměl ani tušení.

Firma Jules Cacheux v Billancourtu u Paříže angažovala mne za 125 franků měsíčně, ale dostal jsem tento plat jen jednou. Byl mi hned zvýšen a vbrzku jsem měl 200 franků, se kterými mladík jako já mohl velmi pěkně žíti. Vůbec v cizině se cenil a honoroval výkon. U jednoho stroje byla zaměstnána nápadná blondýna, Rakušanka. Velmi mi pomáhala v mých počátečních potížích s francouzštinou. Byla to dcera rakouského plukovníka, kdesi z Uher. Svedl ji malíř a utekla s ním do Paříže. Tam totálně ztroskotal a propadl absintu, upíjel se; měl s ní děcko, ale vzdor tomu ji nutil na chodník. Utekla mu a šla do továrny, nesvědomitý muž jí zemřel. Rodina se jí na vždy zřekla. V továrně seznámila se s prostým člověkem, mistrem, vdovcem s několika dětmi a vzala si ho. Byl to hodný člověk a nikdy nelitovala ztráty společenského pozlátka.

Bydlil jsem v malém hotelu hned za Versaillskou branou; v typickém pensionu bydlilo nás 20–30 mladíků mého věku. Jedli jsme při společném stole; rychle jsem se zdokonalil v řeči. Držíval jsem jim přednášky o historii Paříže (hltal jsem knížky), o divadle atd. Mé pozdní návraty z divadla byly bezpečné; byl jsem pod ochranou milenky náčelníka místních Apačů, která pracovala u mne a velmi si mne oblíbila. Byl to pravý typ Zolovy Nany, ryšavá, s bělounkou pletí. Odolával jsem jejím svodům a to její milenec věděl; pro jeho kolegy byl jsem tabu.

As po dvou létech mého pobytu tam továrna vyhořela. Chef mi dal několikatýdenní dovolenou, placenou, dokud nebude jednání s pojišťovnou skončeno. Toulal jsem se celé dny po okolí Paříže a poznal jej dokonale. Jedenkráte jsem zabloudil v Saint Cloud na koňské dostihy, hrál a prohrál. Večer, při Table d‘hôte,2 kdy jsem musel vyprávěti, co jsem viděl, byl jsem za svoji prohru předmětem přátelského posměchu. Mezi námi seděl mistr z velké prádelny v sousední Boulogni; byly to velké podniky pro praní hotelového prádla s tisíci koňskými stroji a obrovskými kotly. Rodiny si tam najímaly na určitý den zařízené místnosti s personálem na vyprání svého prádla.

2 Menu s několika danými chody jídel za fixní cenu

Tento dobrý muž byl hluchoněmý; jeho vášní byly koňské dostihy. Měl báječnou paměť, zcela jednostrannou, a přehled. Systematicky, drobně po celý rok vyhrával a pak vše vsadil na roční derby a projel! Začal znovu a tak každý rok. Vášeň. Šel za mnou, když jsem vyšel z místnosti a na čistých místech novin rozpředl se mezi námi písemně rozhovor: „Proč se Vám smějí?“

„Byl jsem na koníčkách a prohrál.“

„Šel byste zas?“

„Proč ne?“

„Vsaďte mi na ty a ty koně.“

Po návratu se mne nenápadně několik kamarádů z nich ptalo, co mi chtěl. To se ví, hned si přisadili taky. Tak jsem se stal jejich sázkovým orgánem a mužem vbrzku nápadným sirénám u pokladen vyplácejících výhry. Nebudu se šířiti o svém životě hraběte z Luxemburka. Vyhrávali jsme pěkně a vytrvale. Ale zmocnila se mne pýcha a ta předchází pád. Domníval jsem se, co umí on, dovedeš taky. Studoval jsem dostihové časopisy, dělal vlastní kombinace a v krátké době shořel.

V sobotu, následující po těžké peněžní prohře, volal mne chef: syn nemá zájem o znovuzřízení továrny, a tak prodal zachovalé strojní zařízení jedné známé továrně u Angers, a jestli bych tam přijal místo. Později jsem se dověděl, že moje akceptování bylo podmínkou koupě. Chtěl jsem odejeti k Majewskému do Varšavy; radil se v ušlechtilé francouzské rodině, se kterou jsem se velmi sblížil. Ti již byli celí nešťastní, že propadnu jako stovky jiných nešťastné dostihové vášni, zlumpačím a zajdu v Paříži. Radili mi přijmout nabídku a hned tam odejet. Poslechl jsem a třetí den byl na novém místě, v Cheffes sur Sarthe u Angers.

Přijel jsem tam už se jménem odborníka.

Po velkoměstském životě pařížském, který jsem po stránce kulturní a částečně i politické vychutnal, z protekce jsem se dostal jako divák i do parlamentu, viděl a slyšel vzrušující debaty lidí hýbajících světem, Clemenceau, Briand, Jaurés, poznal jsem solidní život a pracovitost francouzského venkova. Tam teprve začal jsem mít Francouze doopravdy rád, neboť jsem je poznal. Paříž není Francie!

Továrna byla v Cheffes sur Sarthe, v samé blízkosti velkého města Angers. Majitel sám továrnu řídil a já po dobu časté jeho nepřítomnosti byl jeho zástupcem. Zanechal jsem již úplně svých snů o curyšské polytechnice a naopak učinil jsem svou metou státi se samostatným továrníkem. Za tím účelem vzal jsem si k sobě mladšího bratra, který skončil kvartu, a další studium ho nelákalo. Chtěl jsem, aby po speciální praxi v našem oboru šel ve Francii na nějakou odbornou školu jako École des Arts et Métiers, a to jako strojník. Můj patron, jak se šéfovi říkalo, byl sám strojním inženýrem z podobné školy a bratr u nás mohl získat znamenitou průpravu. Rozdělení naší práce v budoucnu jsem si představoval tak, že já bych byl chemik a obchodník, on by měl na starosti strojní část a vnitřní administrativu.

Vše šlo co nejl épe , ale všechny tyto plány byly rázem rozbity. Bratr byl žhavý do práce na strojích a při nahazování smekajícího se řemenu na malaxeur 3 byl jím zachycen, vytažen na transmisi, která s ním mlátila o strop, a byla mu vytržena pravá ruka z ramene. Nyní nastala naše kalvárie. Katastrofa stala se úplnou tím, že tam tehdy ne existovalo pro cizince úrazové pojištění toho druhu a rozsahu jako u nás; záleželo na firmě samé, zda se pojistí. Naše pojištěna pro nás cizince nebyla. Obrátil jsem se tehdy na rakouské vyslanectví, jehož ataché Lobkowicz byl velmi laskavý, na několik našich poslanců doma, mezi nimi na prof. Masaryka, na starostu Sokola Dr. Scheinera, o pomoc. Bezvýsledně. V parlamentě byl ventilován požadavek zdokonalení úrazového pojištění pro pracující v cizině; to bylo vše. Po mnohých soudech s pojišťovnou a firmou, u které jsem sloužil, když jsem prosoudil poslední frank a zbylo jen na lístek domů, kdy jsme s bratrem týdny jedli jenom suchý chléb, se stálou vidinou hezkého, mladého bratra, jehož krev ze žil a c év stříkající mne zalila , když jsem jej sundával z osudné transmise, jsme odjeli domů.

3 Míchací stroj.

Právě před sokolským sletem 1912. Vrátil jsem matce, která před rokem ovdověla, zmrzačeného bratra; ten dostal jednou pro vždy odbytné 1600 franků.

Vstoupil znovu na malostranskou reálku a s velkým úspěchem tam studoval. Ale již za rok zemřel po kopnutí do břicha na footbale a napití vody. Nechtěl, stejně jako otec, abych mu přijel na pohřeb.

Byl jsem podruhé v životě na dlažbě. Byla to krutá doba, kterou jsem tenkráte zažil. Ale Polák Majewski^4 dodržel svůj slib před 4 roky mi daný.

4 Stanisław Jan Majewski (1860–1944), polský inženýr, průmyslník, spisovatel, v letech 1922–1927 poslanec Sejmu. V roce 1889 založil první továrnu na výrobu tužek v Polském království.

Poznal jsem na sobě, co je to konflikt kapitálu s prací, ale že i zde jsou výjimky. Byl jsem vyzván k okamžitému nastoupení.

Ve Varšavě začalo vše znovu od piky. Nikdo mi sice nepadal právě kolem krku, ale můj úspěch byl velmi rychlý. Na tomto místě připomínám všem mladým kolegům, že se nikdo nenaučí v žádné škole všemu, že je třeba v praxi stále se učiti, stále pozorovati a houževnatě pracovati. Nikdy nemá člověk, zvláště mladý muž, ztráceti odvahu. Vždy se musí spoléhati na sebe sama, na svoji hlavu a ruce. Píši o tom všem zcela krátce, ale můj život nebyl lehký a jsem rád, že nebyl lehký. Díky tomu všemu měl jsem v poměrně mladém věku více zkušeností nežli staří lidé.

Ve varšavské továrně letělo jednou za mnou sálem kladivo hozené naštvaným dělníkem. Příčinou toho bylo zavádění nových výrobních metod. Ale nepovolil jsem. Brzy dělníci sami za mnou chodili a žádali předělání svých strojů. Přesvědčili se o výhodě pro sebe. Netrpěl jsem nikdy žádné lajdáctví, žádnou výhozovou práci. A přeci, ač cizinec, byl jsem brzy velmi oblíben; projevilo se to až dojemně při mém odchodu do války.

Tovární úředník má vždy mnoho možností vyjíti dělníkovi vstříc, k jeho i továrny prospěchu. Má možnost se ho zastati, ale nejlépe tak, aby dělník o tom nikdy nevěděl. Sebeobjektivnější postup snadno se vykřičí jako demagogie, využívá se ho jako slabosti, a tak se zvrhne. Kolik dobrých úmyslů a počinů se takhle zfušovalo! Tovární technik nemusí být ani drábem ani demagogem, aby řídil správně výrobu a prosadil spravedlivou věc. Pro technika je nutná, mimo samozřejmou odbornou znalost, pevná, věcná linie a postup: nahoru, vůči ředitelství, a dolů, vůči dělnictvu.

Mladý muž podléhá příliš snadno líbivým, tak zvaným pokrokovým a za jedině spravedlivé pokládaným heslům o boji práce s kapitálem. Slaboch pak pohodlně přisvojí si názory zpátečnické. Ale práce je smyslem života a pracovat se musí a bude.

Neměl by cit a srdce, koho by radikální hesla v mládí nezískala. Ale několikaletá práce v továrnách, kde se nepracuje ani s anděly, ani s ďábly, nýbrž s lidmi, naučí jej dívati se klidněji a střízlivěji na tento stálý konflikt kvality s kvantitou, individua a kolektiva, na zákony pořádku ve všem, na nutnost vůdce, důstojníků, poddůstojníků a vojáků ve věčném boji člověka s přírodou za zlepšení a zabezpečení jeho životních podmínek a s tím souvisejících všech ostatních složek života. Jaksi se zapomíná, že dnes nejprostší žena rodí snadněji a bezpečněji než před stoletím královna. Že i chudý žije a bydlí čistěji než kdysi šlechtic, že hlad a různé mory jako by zmizely, že lidský život nezáleží na pověře davu a libovůli jednotlivce atd.

Tento pokrok nepopíratelně tvořily mozky, především mozky a teprve na konci řetězu lidské svaly všech pracovníků. Při vstupu do továrny octne se mladý technik přímo v samém víru těchto otázek a názorů, i kdyby zdánlivě život továrny byl sebeklidnější a jednotvárnější. Na jeho další život má vliv ta věc, jak se přizpůsobí svému okolí a jeho názorům. Práce a klid v továrně závisí často na cizozemských trzích naprosto lhostejných k tomu, jak žijeme a jak bychom chtěli žíti, co chceme a co bychom chtěli.

Kolem dílen a továren jsou v nepostřehnutelné dálce a v přerůzných podobách celé smečky parasitů práce; tu je mnoho úskalí pro mladého technika. Práce musí být proň heslem, za které se nežvaní, ale pracuje. Práce musí býti vším. Jen poctivou a neúnavnou prací dobyl jsem všech svých úspěchů, ačkoliv mnohému by se zdálo, že můj život skládal se ze série šťastných náhod. Ovšem i ty hrály svoji roli.

Od svého odchodu z budějovické továrny do ciziny byl jsem všude dobře, nepoměrně lépe placen, zvláště u Majewského. Každý nápad byl vyzkoušen, podařené věci přiměřeně odměněny. Měl jsem již pěkné úspory a vůbec krásně se mi to žilo mezi Poláky.

Otakar Husák, Varšava 1913
(archiv E. Suchomelové-Husákové).

Ačkoliv od nešťastného dělení dnes sjednoceného Polska neuplynuly ani dvě staletí, přeci jenom zanechalo hluboké stopy. Každý zábor vytvořil svůj národ; neměli jsme dobré zkušenosti v Rakousku s Haličskými. Zcela jiní jsou Poláci z bývalého ruského záboru, z „Królewstva“ a Poznanští. Mezi nimi a námi až na řeč není žádných povahových rozdílů. I prostý náš člověk řeči snadno rozumí. Horoucí, obětavé vlastenectví a hluboký cit náboženský musí se obdivovati. Na svoji romantičnost doplatili Poláci strašně. Jim vyčítaná domýšlivost je přeci všeobecnou vlastností velkých národů a bohužel zvláště rozšířená, ba pěstovaná, u Slovanů. Žil jsem dlouhá léta v cizině, všímal si všeho, co se u nás dělo a porovnával. Srovnání nebylo nám vždy příznivé, přeceňujeme se. Není všechno u nás a u Slovanů nej – nej – nej atd.

Můj chef Majewski byl skvělým typem Poláka, Slovana a člověka. Mnoho jsem se od něho dozvěděl a naučil. Díval se objektivně na Rusy a naše slavjanofilství. Čechy měl upřímně rád a dával za vzor. Nejslabší a snad nejhorší ruští úředníci spravovali zem. Špatně placení, tož následek, korupce. Pitomé šikany. V podzemí pracovali vlastenci, věřili mi, byl jsem s nimi ve styku. Vydržovaly se tajné školy pro děti. Polska byla jako žhavé uhlí přikryté popelem. Koupil jsem jednou knihovnu po zemřelém železničářovi, několik set svazků. To byla vysoká škola revoluce. Vzali jsme si na byt s kolegou, se kterým jsem bydlil, ruského studenta, vyloučeného ze všech ruských universit; bylo mu dovoleno pokračovati ve Varšavě, kde byla Universita pod zvláštním dohledem. I od toho jsem mnoho pochytil, pokud se týče organisace a práce tajných spolků.

Čechů a Slováků bylo ve Varšavě hodně. Přes 1000. V Besedě vedli Slováci. Často jsem se přesvědčil, že ti měli v cizině větší úspěch než my Češi. Slovák Országh založil ve Varšavě velmi dobře prosperující obchodní dům. Ze Slovenska přicházeli k němu mladí hoši na výchovu a do učení. Posílal je pak dále do vnitřního Ruska, pomáhal jim se osamostatňovati, zůstávali jeho odběrateli a všem se vedlo skvěle. Ale mnozí se tam oženili, popolštili nebo poruštili a pro náš národ byli tak ztraceni. I jich se zmocnila protivná slovanská prepotence.5 V Besedě jsme jako oposice s nimi vášnivě bojovali, ale s jednotlivci, zvláště s Jožkou Országhem, jsme byli nejlepší přátelé. Odešel také za námi po vypuknutí války do Družiny.

5 Nadvláda, převaha

My mladí založili jsme také s ruskými studenty Česko-ruský Sokol. Moji dobří polští přátelé neviděli to právě rádi, ale nic mi nevyčítali. Chápal jsem je, měli v mnohém pravdu. Beseda a Sokol byly rodným hnízdem čety, která po vypuknutí války z Varšavy odešla v počtu 33 dobrovolníků do kyjevské Družiny.

Ve Francii, ale zvláště ve Varšavě, hrozilo mi nebezpečí, že podlehnu svodům ženitby. Ale cítil jsem, že to není to pravé. Zvláště pak úmrtí zmrzačeného mladšího bratra Jindřicha bylo mi podnětem k tomu, abych zkusil své štěstí ještě dále ve světě. U firmy kynula mi bezpečná budoucnost a velmi dobře honorované místo. Byl jsem lákán zpět do Českých Budějovic, ale chtěl jsem to zkusit v Americe, kde jsem slibně vyjednával. Po několika létech buď se vrátit dom, nebo ještě spíše do Moskvy. Ruské možnosti byly přitažlivé a nekonečné.

V tom došlo k sarajevskému atentátu. Před svým eventuelním odjezdem do Ameriky měl jsem ještě jíti na třetí vojenské cvičení a chtěl jsem se rozloučiti před svým velkým dobrodružstvím s matkou. Ale dostal jsem z domu důvěrný a výmluvný pokyn nevraceti se. Pochopil jsem, přerušil další vyjednávání s New Yorkem a čekal, jak se věci vyvinou.

S českými krajany ve Varšavě, rok 1914
(archiv E. Suchomelové-Husákové).

O neodvratně blízké válce byl jsem za doby svého pobytu ve Francii a Rusku přesvědčen; visela ve vzduchu. Jen slepotou ranění profesionální politikové a škrabalové nic věděti nechtěli. Ovšem člověk v cizině vidí svou vlast zcela jinak, kriticky, ale tím zdravěji má ji rád. Vidí to, co domácím lidem unikne. Byl jsem již dávno rozhodnut, dojde-li k válečnému konfliktu, že splním svoji povinnost tím, že se zúčastním boje proti Rakousku. Jako emigrantu a svobodnému mladíku bylo mi to ovšem velmi snadné.

Nemusí být mladík právě fanatikem, aby při podobných rozhodováních bral ohled na rodiče nebo rodinu. Ale vždy v hloubi srdce obdivoval jsem se těm otcům, kteří šli do našich řad a doopravdy riskovali a obětovali všechno.

ČÁST PRVNÍ
VOJÁKEM PRVNÍ SVĚTOVÉ VÁLKY

KOLÉBKA LEGIÍ – PŘEDVÁLEČNÁ EMIGRACE

Je třeba kratšího úvodu k následujícím stránkám. To, co píši, nemůže býti ničím více než skrovným, mým čistě osobním příspěvkem k historii LEGIÍ, zvláště pak k psychologii oněch zanícených blouznivců vojáků, kteří byli prvními, křišťálově čistými krystaly naší národní revoluce, pro kterou nalezeno bylo, suď Bůh z jakých příčin, jméno ODBOJE. Budí to zdání jakéhosi zakrývání žhavé, především nacionální barvy celé akce etiketou, která se snad více hodí daným poměrům dnešní doby. Ale pravda historická nemá se zakrývati nebo zeslabovati z důvodů jakýchkoliv. Nemáme, proč bychom se měli styděti za tento výbuch našeho nacionalismu za prvé světové války, kdy selhaly ty nejmohutnější akce antimilitaristické ve všech státech od let připravované, jako kupříkladu několika milionová strana sociálně demokratická v Německu. Nebyl to snad úplný krach idejí, ale jistě mravní krach celému lidstvu, svedeným důvěřivým příslušníkům stran, historii zodpovědných vůdců! Několik šílenců má na svědomí oceán zbytečně prolité krve.

Náš revoluční nacionalismus nebyl naprosto protisociální. Nebylo rozdílů, konfliktů třídních; nikdo je nevyhledával proto, aby na nalezených založil celou svoji existenci. Jeden společný ideál měli všichni v srdci již ze školních lavic, smysl a praktiku organisační daly tělocvičny, ducha vlastenečtí učitelé a legie romantických, ale krásných postav Jiráskových bojovníků a Čechovy hymny rodné půdě.

Bratrství bylo tou tajemnou silou, která držela legie, dokud byly malé, a když již formálně bylo nahrazeno pravidelnými řády vojenskými, bylo to zase ono, které udrželo soudržnost velkého již vojska v dobách nejtěžších krisí. Nemá v dějinách příkladů. Vojáci okolních armád napřed s nedůvěrou, blahovolným údivem, pak s netajeným zájmem a obdivem pozorovali naše bratrství.

Léty stalo se formálním, spolkovým. Možno tedy poddati se citu a mluviti o nejkrásnějším plodu naší národní výchovy. Plodu, kterému dařilo se jen, žel, v nebezpečí na bojištích, ve hladu a vůbec dokud bylo zle. Již ten válečný, český revoluční týl byl jiný, ale podnebí vlasti také mu nesvědčilo.

Rozešli se bratři do občanského života, přestalo nebezpečí, druh nebyl vším odkázán na druha, těžký boj o kus chleba ztrpčovaný řevnivostí a závistí krajanů, na konec i osobní zájmy zatlačovaly ideální názor na zájem celku. A náhle vidíme, jak se bratr bratru vzdálil, přítel příteli odcizil, dokonce že znenáhla ocitli se na opačné straně politické nebo třídní fronty.

Naivně byly legionáři promrhány ohromné mravní fondy, jedinečná v národě prestiž čistých, až do těch hrdel a statků obětavých občanů. Za německé okupace znovu zaskvělo se několik legionářských jmen. V prvé republice nebyli všichni legionáři organisováni. Mnozí nesouhlasili s rozplýváním se jich organisací v domácí politické lučavce, afišováním různé orientace a dělících tendencí. Tu zklamaly legie sebe, národ, ideály demokracie i svou vlastní historii. Národ chtěl je míti nade vším, ale doopravdy nade vším. To ovšem byla nebezpečná konkurence pro všechny politické strany, a proto si je chytře za různé výhodičky osobní, poslanecké mandáty atd. rozebraly. Výsledek byl, není třeba si to dělati růžovějším, než to je, úpadek zájmu veřejnosti na legionářských osudech; jich manifestací, mimo příslušníků jich rodin, zúčastní se již pouze pomalu vymírající generace.

Po Mnichovu pracovaly všechny legionářské organisace dobře a loajálně na svém sloučení. To bylo uskutečněno po okupaci ve velké Československé obci legionářské, sdružující všechny bojovníky obou světových válek. A tak jdeme velmi slibně do nové činnosti po trpkých zkušenostech.

Jen pero Svatopluka Čecha mohlo by příští generaci zachovati čarovnou vůni bratrství prvních Legií. Vytvořili jej, počínajíce našimi národními buditeli, učiteli, sokolovnou, hřištěm a obecní knihovnou konče, nejlepší duchové našeho národa. Jen málo tisícům dopřál osud štěstí stát se legionářem. Statisíce stejně dobrých zahynulo jako ovce ve službách nepřítele. V srdcích statisíců dřímou stejné ideály, zahnané na samé dno vichřicí frází pro i kontra, které mají pomoci lidstvu již zítra přeskočením staletého vývoje dospěti k novému, šťastnému životu.

Je třeba, aby ruka našla ruku, rámě rámě, aby z šedivého davu milionů vyšly nové pluky, které by především pro tuto budoucnost pracovaly. Oddaně, zbožně, vždyť je to pro příští svět.

Co docílila ve službách nadšeného ideálu hrstka, 800 romantiků, 800 nadšených dobrovolníků České družiny v roce 1914?! Vmysleme se dobře v tuto počáteční situaci našeho národa v roce 1914. Neznámý malý národ, vojensky bezcenný pro Dohodu od samého začátku nepřátelství, protože podobně jako sociální demokracie, správně řečeno její vůdcové v Německu, nejenže nezapálil pochodeň revoluce, ta byla bez perspektivy úspěchu, ale ani mobilisaci neztěžoval, nesabotoval národ tak pokrokový, že byl carskému režimu nepohodlný, a hlouček neznámých, průměrných jeho příslušníků zvedá tu prvý, čistý prapor revoluce a stává se bodem, o který se opře páka osudu a vyvrátí ze základů staletou říši.

Otakar Husák jako záložní praporčík rakousko-uherské armády,
rok 1912. Povinnou vojenskou službu absolvoval v letech 1906–1907
u 28. pěšího pluku v Český Budějovicích
(archiv E. Suchomelové-Husákové).

Najde se v našem národě několik set nadšenců, kteří s tímže idealismem, s touže houževnatostí a sebeobětováním, kteří si nechají nadávat, plivat po sobě, políčkovat, vysmívat, mentorovat lidmi s dávno překonanými stanovisky, budou pracovati na národa roli dědičné?

Vyhráli by to?

Nesmí se malomyslně couvnouti před nesmírností nových obtíží, které bude třeba překonati; lidé dobré vůle, třeba různých názorů, musí se sejiti za jedním stolem a střízlivě promluviti, dohodnouti se a poctivě plniti úmluvy o tom, jak nejlépe by se život u nás zařídil.

Česká emigrace před válkou sdružovala se ráda ve spolcích, hlavně tělocvičných a pěveckých. Tam bylo prostředí, ve kterém ti mladší uzavírali osobní přátelství, které později sehrálo tak důležitou roli v revoluční akci po vyhlášení mobilisace, v okamžik, kdy všichni cítili, že národu jde o vše!

V zahraničních Besedách, Sokolech, Svornostech apod. vždy s velkým zájmem a hlavně láskou byly sledovány poměry ve vlasti. Cizí prostředí to způsobilo; ačkoliv často vášnivými, spoustou naivních, opatrnicky hluchých slov vždy táhla se jak zlatá žíla skalou vřelá láska k vlasti, vlasti idealisované, kterou přeci téměř všichni musili opustiti z důvodů velmi neromantických, ba naopak, často pro příčiny, pro které lidé se nepřátelí navždy.

Stará zkušenost cení si ciziny jako nejlepší školy lidských zkušeností, ale cizina je též nejlepší školou lásky k vlasti a života vůbec. Jak jinak by soudili, jednali a psali jednotliví občané, celé redakce, ba i zákonodárné sbory, kdyby ve chvílích, kdy jedná se o zájmy celonárodní, byly na sta km vzdáleny od vlastního státu!

Mobilisace našla emigraci zhruba rozdělenou na dvě části. Jednu, která ochotně a ráda skočila do tmy neznáma, druhou, která nerozhodně váhala z lidské slabosti. Je třeba podotknouti, že ti, kteří měli otevřené oči, dávno byli přesvědčeni o tom, že k válce dojde, a to brzo. Přípravy tu byly, zvláště v posledních předválečných létech, neskrývané. Proto nebyli ani tak příliš překvapeni; jak šťastni byli, kteří neměli rodin nebo žili v poměrech, že jich blízcí nebyli na ně odkázáni a jak velkého heroismu bylo třeba u druhých, otců rodin a synů starých rodičů, aby se dobrovolně stali jepicemi – vojáky romantického snu o osvobození národa.

I ve druhé skupině provedlo se časem třídění na lidi dobré, ale fysicky staré, slabé nebo duševně již dávno zaostalé, na lidi, kteří všemožně ty první blouznivce podporovali, a na chamtivou, zištnou a zbabělou chamraď, která zapadla do zapomenutí, ačkoliv i z nich, mnohem později, sem tam přihlásil se jednotlivec. Z těch již nikdo nevynikl jako voják, spíše jako vůdce nějakého politického směru nebo člen jakéhosi reformního komitétu. Nemyslím tím paušální přezírání komitétů vůbec, naopak, mnozí členové byli lidé obětaví, řádní a nám nejvýš užiteční.

Sám fakt přihlášení se dobrovolně na vojnu proti Rakousku nedával legitimaci k souzení národa ve vlasti. Přeci jenom třeba pro historii zachytiti pocit ohromného zklamaní, který zmocnil se nejlepší části emigrace, že ani profesionelní vůdcové národa a stran nebyli připraveni. Nejen to, že nic se doma nestalo, ale nic nebylo připraveno, promyšleno, ba dlouho, strašně dlouho ani žádných pokynů, ba prostých vzkazů nebylo. Naivně se bájilo, že v generálních štábech v Petrohradě a Paříži mají vše v šuplíku, že při těch slavných zájezdech do ciziny vše bylo umluveno, a zatím nic. Zoufalé nic!

Bylo třeba jednat hned, třeba naivně, hloupě, ale poctivě, říci celému světu náš ideál a zaplatiti zaň každou cenu. Ve válce je třeba vojáků. Linie jasná.

Z jejich kostí musela být utvořena židle, na kterou si mohli sednouti k zelenému stolu konferenčnímu naši vyjednavači – diplomaté, aby za jejich hrobečky vymohli to, zač umírali.

Nemohu mluviti o příběhu tzv. odboje ve smyslu dosavadních tvrzení, jak znamenitě a do posledních detailů bylo vše promyšleno a předvídáno.

Svoji povinnost cítím spíše ve vyprávění fakt. Ty potřebuje historik, dedukce si udělá sám. Nezkrášlená fakta také nic nevezmou na velikosti a ceně nesmírné práce našich pozdějších vůdců. Haliti se do tógy naprosté nebo opatrnické objektivnosti je velmi pohodlné, ale je tu nebezpečí, zbaviti své vyprávění všeho temperamentu a tím i upřímnosti. A tu chce míti veřejnost a příští historik především! Každý boj musí býti veden poctivě a spravedlivě. Jen člověk slabý, ješitný, bázlivý nebo prospěchář bude přizpůsobovati objektivně líčení dějů, jichž se sám zúčastnil. Nesmí se zamlčovati, co a jak jsme tenkráte cítili a viděli. Holých, nijak nepřikrášlených fakt je třeba. Každý účastník má se svědomitě vyzpovídati ze všech svých skutků, pocitů a cílů. Mnoho z uvedených osob bude snad nemile dotčeno mým způsobem chápání jich činů, ale snažím se upřímně při každém bodu vžíti se do tehdejší situace. Jsem přesvědčen, že máme všichni povinnost říci bezohledně vše, co víme a konečně nežádám též ohledů k sobě samému.

Skvělým rysem celého hnutí bylo, že nebylo mezi námi zrádců. Byli slaboši, zbabělci, bylo mnoho mesiášů, s nimiž se objevily rozpory o taktiku revoluční činnosti, byly uplatňovány i zájmy osobní, konečně objevil se i boj o moc, ale při tom všem hnutí rostlo. Po každé nové politické lapálii nebo kotrmelci jsme se ve vojsku divili kočičímu životu odboje.

Je symbolické, že prvním revolučním projevem byly přihlášky dobrovolníků do vojska. Při všem romantickém nadšení nebyl právě lehký krok zříci se již za branou „Michajlovského monastýra“ v Kyjevě, našich prvních kasáren, vlastní vůle, svých přání, ba dosáhnouti úplného, do hluchoty strašného ovládnutí svých myšlenek, hraničícího s odřeknutím se jich vůbec. Svěřiti sebe a svůj ideál vedení dosud neznámých jednotlivců. A to byl teprve začátek. Záhy přišly nezvyklá, mizerná strava, sprosté nadávky jinak dobrosrdečných poddůstojníků ruských, přidělených nám k výcviku z trestných, kárných vojenských batalionů, vybraně ostrých. I facky padly. Narážkami na austrijáctví a zradu vlastního císaře měli jsme dlážděnu v legiích celou tu dlouhou cestu až do vlasti.

Na konec dojdou tito vojáci své vytoužené země, která jich ani správně nepochopí, neocení a dobře s nimi nenakládá. Fanglemi a muzikou se to nedělá. Po 27 létech se to opakovalo s vojáky druhého odboje. Pravda, že v prvním, ku konci, opuštěním přísných pravidel náboru přestávalo vojsko býti mravní elitou národa a že přirozeným důsledkem bylo nastupování stále následujících a následujících v mezery po padlých, kteří přišli v boj dříve a bojovali déle, takže národ doma nikdy nemohl poznati legie v jich plné mravní hodnotě a hrdinném lesku, který měly v dobách bojů. Ti nejlepší zůstali prostě na bojišti a mimo několika kamarádů nikdo nezná skvělých jmen Dostál, Müller, Ota, Podmol, Kašpar, Gayer, Roztočil, Wurm, Plíva, Sehnoutka, Matoušek, Jelínek, Freund, Voců, Sajdl. O dosud žijících zde, snad neprávem, nemluvím. Desítky a sta v prvém i druhém odboji popravených jsou nejposvátnější kapitolou zvláštní.

Národ se ani nezmohl na samozřejmý, ušlechtilý a oprávněný kult těchto skutečných heroů, zná jen ty následující, u nichž právě skončená válka přestala dělat mezer. Jak těžkou je to křivdou na památce těch, kteří padli věříce, že právě svou obětí tvoří samostatnost, nebo alespoň novou éru našeho národního života.

Obdobně tomu bylo u pracovníků týlových, politických. Tam ovšem nebylo onoho romantického heroismu, nemohlo být a nebyl by na místě; tam se muselo především střízlivě uvažovati. Jedině to bylo správné, zaručovalo souhru celé akce a její správný výsledek. Třeba přiznati, že vojsko svůj týl rádo nemělo. Přečasto mu křivdilo, ačkoliv uznávalo jeho naprostou nutnost a že je třeba míti někoho vzadu, kdo by šikovně hrobečky prodával. V českém týlu zuřil právě ten největší boj o způsob a taktiku politiky organisace. Podotýkám, že všemi vždy dobře a poctivě myšlený pro věc samu; i tam byli padlí, mezery a vždy následující a následující. I tam osud a náhoda zastavila dělání mezer v daný okamžik, i tam máme jména neznámá a známá, křivdu a kult národa.

Jakoby vděčnost stala se jenom pojmem slovníkovým, jako by byla pohodlně nahrazena krásným heslem Pravda vítězí! Mnohý je si v podvědomí vědom toho, že za války byl bez odvahy a choval se slabošsky, uspával výčitky svého svědomí přesvědčením o neomylnosti svého světového názoru; na konec z toho byl stud, anebo ještě něco horšího – závist!

Tak si veřejné mínění vyvolilo dle svých tajemných zákonů o výběru model několik jmen. Bronzová deska dobře viditelná bude přitahovati pozornost a vděčnost budoucích. Ale kolik nejlepších jmen zůstane pod hladinou neznáma a netečnosti. Kolik nejryzejšího, nikdy nepoznaného legionářství zůstane nepoznáno a nepochopeno!

I na mne padlo světlo reflektoru veřejné popularity. Byla to náhoda ne zcela zasloužená. Přijel jsem první do osvobozené vlasti a šťastný národ zahrnul nás svojí láskou. Vždy jsem zdůrazňoval, že jsme jenom částí stejně dobrých a lepších, kteří teprve přijedou.

My všichni, celá naše generace a národ, musíme se otevřeně přiznati ke svému přímo bláznivému štěstí. To mnohdy umožňovalo vznik států; my jsme si jej trošku zasloužili po svém třistaletém očistci.

Mé názory jsou snad znepokojující pro malou jich citlivost vůči prestiži našich vůdců. Očekávám, že znepokojovati se budou hlavně ti, kteří dřívější svoji aroganci k vůdcům zaměnili za podlézavost.

Snad beru prestiž sólistů této velké epochy poněkud drsně do rukou, takže sedřeným pozlátkem prohledají stále řady prostých vojáků – dobrovolníků a za nimi ti, kteří je uměli pro velkou dobu vychovati. Jsem povinen tak učiniti vůči památce prvních pionýrů revoluce a vůči tisícům navždy neznámých jmen, vůči pravdě samé.

V hlubinách duše jsou nevyvratné kořeny mého přesvědčení, že Genius Národa v masce šedých dobrovolnických plášťů to byl, který diktoval osud, rozmnožoval řady vojska a vedl je ke Zborovu. Pak přišly v logickém řetěze další výsledky kolektivní práce. Žádní Caesarové, ni Napoleonové, vždy Genius Národa sám luštil denní problémy v zemljankách Družiníků, na pryčnách zajateckých táborů, v zákopech na mokré slámě. On seděl v podvědomí každého, vedl a vítězil. Jistě že tomu tak bylo vždy ve velkých dějinných převratech. Velcí muži, kteří je provedli, měli o ně nesporné zásluhy; ale měli také štěstí, často základ jich velikosti, a dovedli manévrovati, z práce těžiti a dobývati ji úspěchů. Ale skutečným tvůrcem je Genius Národa sám!

ČESKÁ DRUŽINA

Zprávu o atentátu sarajevském přetřásali jsme živě v kroužku mladých přátel, kteří se pravidelně scházeli v neděli na partii kulečníku v Café Frascati naproti Vídeňskému nádraží ve Varšavě. My mladíci byli jsme téměř všichni v oposici proti vedení Besedy, která nám nebyla dosti českou a naše činnost oživovala důkladně spolkový život. Téměř všichni byli jsme velmi dobře situováni, prošlí tvrdou školou ciziny. Proto bylo u všech silně vyvinuto sociální cítění, ale nepamatuji se, že by býval šel někdo v hájení sociálních názorů tak daleko jako já. Snad byla příčinou toho mého levičáctví tvrdá práce v cizozemských továrnách a těžký boj o život a úspěch. Také zmrzačení bratrovo ve Francii a prohraný soud s kapitálem.

Cizí prostředí naučilo nás však milovati, ba více, idealisovati svůj národ; jeho kultura, úspěchy činily nás hrdějšími než krajany doma, za to tím intensivněji prožívali jsme jeho smutek a cítili hanbu a pokoření. Ti, kteří z tehdejších mých přátel zůstali naživu, jistě mi dosvědčí, jak jsme tušili blízkost války a že mnohokráte mluvili jsme o její možnosti. Proto též snad byli jsme duševně připravenější a v debatách shodovali se v tom, že rány sarajevské jsou ranami „Velkého Režiséra“, oznamující počátek největšího dramatu dějin.

Také jsme obdrželi vbrzku povolávací lístky, prý na cvičení, ale uposlechlo jen několik jednotlivců a ti si to od nás „vypili“!

O varšavských Slovácích jsem již psal; sám jsem se spřátelil nejvíce s Jožkou Országhem, o málo starším mne. Byl pilným činovníkem Besedy a prokázal mnohým krajanům velmi cenné služby. Byl též členem deputace přijaté carem.

V továrně dělníci byli ke mně otevření. Ptali se mne, co budu dělat, bude-li válka, neboť věděli, že jsem reservním fähnrichem^6. Odpovídal jsem, že do války půjdu, ale proti Rakousku.

6 Rakouská hodnost – praporčík.

Postavení Poláků bylo opravdu nadmíru těžké. Již pouhý tovární život mi umožnil z vlastního názoru přesvědčiti se o tom, jak zbytečně a hloupě byli šikanováni ruskými činovníky, jistě těmi nejhoršími a nejříznějšími, které mátuška Rus kde našla a poslala do Polsky. Na druhé straně všichni pracovníci v průmyslu byli si vědomi toho, že bez ruského zázemí není pro ně práce, není chleba – konali tajné politické schůzky, radili se, až vtom přišla mobilisace a manifest k polskému národu. Varšava žila vzrušený život a naše mladá krev byla rázem ve varu.

Byli jsme předvoláni na rakouský konsulát a vyzváni k odjezdu. Šel jsem též ze zvědavosti, dostal jsem nějaké ruble na cestu, které jsem klidně vzal a k čekajícím kamarádům, zvědavě na mne hledícím, řekl: „To máme na válečný fond!“ A tak to udělali snad všichni. V nedalekém vídeňském baru Pod Setkou jsme měli radost nad první ranou, kterou jsme zasadili nepřátelským financím; fond byl později dobrý. Máť Austrie ovšem z nás nikoho neviděla.

Nepříjemné bylo, že pro isolovanost Varšavy, která byla ve válečném pásmu, neměli jsme žádných zpráv o tom, co dělají naše krajanské spolky ve vnitřním Rusku. Rozhodnutí jíti do boje proti Rakousku dávno v nás uzrálo, hlásili se jednotlivci dobrovolci do ruských pluků, jdoucích na frontu. Pomáhali jim naši plukovní čeští kapelníci. Mnozí byli přijati, zúčastnili se bojů u Mazurských jezer, Gumbinnen, Lodže a zanikli beze stopy.

Namáhali jsme se všemožně, aby nás též vzali. Ruští profesoři, bratři z rusko-českého Sokola, známí ruští činovníci, vlivní krajané a zase kapelníci – vše marné. Také jsme málo uměli rusky, pracovali jsme u polských firem a stýkali se jen s Poláky. Rusové měli tolik lidských reserv, že je ani na frontu nestačili dovážeti, a tak o nás nestáli.

V té době přijel do Varšavy z Petrohradu emisar Pavlovský, informující nás na schůzi v Besedě o tom, co petrohradští a moskevští Češi dělají, že byli u cara a že budeme míti vlastní vojenskou část. To byl vrchol našich tužeb, nás přesvědčovat nemusel – a těch druhých nepřesvědčil. Jeden z nich, inženýr Placák, povstal a mluvil, že je to nesmysl, že bude konec vojny dříve, než se dostaneme k vojsku. Odpověděl jsem mu jménem nás bláznů nenávistnou, pohrdavou řečí, kterou jsem zakončil větou, že kdo nejde s námi, je zbabělý pes. Rázem isolovali se od nás rozšafní a zbabělí, nás dobrovolníků bylo asi třicet.

Ing. Placák stal se po delší době nezbytným týlovým pracovníkem v Petrohradě, a dokonce spolupracovníkem Odbočky Národní rady. Nakonec sloužil na Sibiři u nějaké technické části a prý dobře.

Čekali jsme nyní toužebně na možnost odjezdu do Kyjeva, kde mělo býti středisko české vojenské akce. Likvidoval jsem své záležitosti a vytrvale chodil mezi ruské vojáky, vyprovázel je městem, rozdával cigarety, skřípal zuby při prvých raněných, agitoval v baru, v kavárně, na ulici.

Nezapomenu, jak jedenkráte na Jerozolímských alejích při pohledu na pochodující pluk náhle vypukla jedna žena z lítosti v hysterický nářek. Pluk za plukem procházel městem a Varšaváci se brzo zamilovali do ruského vojáka – mužika. Na zprávy uprchl íků z pohraničí, co prováděli Ně mci v Kaliszu, hrnuli se polští reservisté sami na nádraží, a tak bylo viděti nespočetné vlaky polských chlopů – venkovanů, jedoucí na východ k Brestu Litevskému, kde byli ozbrojováni. Namačkáni ve vagonech zpívali nábožné písně, modlili se a chovali tak úžasně důstojně, že byl jsem přesvědčen, že hodina slovanského vítězství uhodila.

Zapomeneme všichni jedenkráte vzájemných křivd a posuneme sami rafii osudu na tu naši hodinu?

První ranění způsobili dokonalý převrat v myslích Varšavanů. Byli plni naděje v Manifest velkoknížete Nikolaj Nikolajeviče a jsem dosud přesvědčen, že ten by je byl nezklamal. Viděli konečně, kde je úhlavní nepřítel a syčeli nenávistí.

Zatím tragika polského národa tomu chtěla, aby jejich haličští bratři činili pravý opak. Z přesvědčení? K prospěchu několika Vídní hýčkaných šlechticů?

Pilný Jožka Országh, tajemník Besedy, zatím psal, chodil na úřady, až jedenkráte oznámil, že se můžeme definitivně zapisovat, že pak obstará vagon a pojedeme do Kyjeva.

Myslím, že tuto zprávu jsem se dověděl první. Podpisoval jsem se na čistý arch. Ale nepřisvojuji si prvenství; jistě že bych tam byl našel podpisy svých přátel, kdyby to bývali věděli přede mnou. Besední místnost byla nedaleko restaurace Setky. Tam jsem se vrátil a sdělil své rozhodnutí nejlepšímu kamarádu veselému Vaškovi Šidlíkovi, poslední holbě plzeňského tam holdujícímu. Vašek slynul svojí smůlou na kalhotech a nemohl se nikdy včas odlepit od židle v místnosti, kde tekl mok a panovalo veselí. Jeho smůla mívala i zvláštní vliv na nás, takže jsme se těžko odlepovali všichni… Mnohou číš jsme s Václavem (Šůročkou) vypili a ve Francii důsledně v „orchidejích“ pokračovali. (Vašku, jak to zpívá Lenský v Oněginu? – „Kde jste, kde jste, vy krásné dny…“)

Ve společnosti nescházeli nejlepší přátelé, jaké osud ve velké chvíli svádí dohromady: můj spolubydlitel, mlčenlivý, ale prudký Machytka, athlet Maršík, šizuňk Vondřich, zvaný Moišl (později Achmet, když přestoupil k islámu), dva bratři Luňákové, Josef a Hynek, všichni nadšeni slovanstvím a krásou rozhodné a tak dlouho čekané chvíle. Musel bych vypočítávati přes třicet známých jmen v Družině i v armádě republiky. Vašek Šůročka se po mé zprávě z hluboka podíval do půllitru, pak na mne a vyšel na chodbu. Za chvilku se vrátil a povídá mi s klidem: „Už jsem tam taky!“ a dopil. Nikdy jsme se neopustili a neopustíme. Pochopitelně mluvilo se o tom, teď hned se zapsati a žádné řeči. Všichni se také u Jožky Országha vystřídali v kratičké půlhodince.

V té době přihlásil se do naší party a přirozeně i do vojska Syrový. Do té doby do naší české společnosti téměř nepřišel, žil mezi Poláky sportovci, hlavně ve veslařském klubu. Věděl jsem o něm, ale osobně neznal. Zapadl mezi nás.

Pamatuji, že měl báječné vysoké boty ještě z domova. To mne pohnulo též ke koupi vysokých šněrovacích kanadek, které mi prokázaly později služby více než znamenité. Měl jsem také šťastný nápad a koupil jsem dosti dobrý triédr; byla o ně velká nouze. Sloužil mi až do Zborova. Po mém zranění zmizel s ostatními mými věcmi.

Mluvilo se a řečnilo tenkráte sice dost a dost, ale to jsme překypovali všichni takovou radostí. Nebyla to slova, která přesvědčovala a uzavírala trvalá přátelství, byl to instinkt. Skutečně také brzo bylo nám oznámeno, že pojedeme do Kyjeva, a tak pod vedením zlatého Vaška zahajovali jsme bezstarostným žoldnéřským veselím vojenský život.

Alarm odjezdu byl po prvé nesprávný. Rozmrzelí čekali jsme dále, ale mnozí z našich bratří nacházeli se již v takové situaci, kdy je člověku jedno, má-li kapsy čili nic a v téhle situaci pak již zůstali celá léta, snad celý život.

No, vypomohlo se trochu a zase hlaholila písnička: „Neumrem na slámě…“ Až jsme se dočkali. K odjezdu nás 33 dobrovolníků přišli vyprovoditi mnozí členové česko-slovenské kolonie. Všichni jsme zazpívali: „Kde domov můj.“ Ruští vojáci salutovali, činovníci salutovali – ta radost, naší hymně!

Polské obecenstvo stálo s obnaženými hlavami a vlak se hnul.

Nejen já, ale přemnozí myslili velmi málo na své rodiče. Tak veliký byl vliv toho všeho, co se kol nás dělo. Soukromí bylo zatlačeno do pozadí, teprve později přišly vzpomínky. Mně bylo dosti lehko, měl jsem již pouze matku, horlivou čtenářku a nadšenou ctitelku Jiráska, Vojana a všeho vlasteneckého.

Rozhodnutí moje nebylo v pravém slova smyslu rozhodnutím, bylo to skončení jedné kapitoly života tak přirozené jako sklapnutí krásné knihy po jejím přečtení. Byl jsem přesvědčen o bezvýhradném a okamžitém schválení mého rozhodnutí, kdybych se býval mohl s nimi raditi. Věděl jsem, že matka, skromná, nikdy žádné práce se nelekající, má svoji pensičku a ještě tu byli dva bratři.

Varšavští dobrovolníci České družiny. Otakar Husák sedí v druhé řadě čtvrtý zleva.
Vedle něj vpravo Jan Syrový a Václav Šidlík.
V zadní řadě čtvrtý zprava Adam Kříž, podzim 1914
(VÚA-VHA).

Ale jak těžké tu bylo rozhodování těch, kteří měli staré, jich pomoci potřebné rodiče, mladé ženy a děti! A přece šli! Do Kyjeva jeli jsme více jak celý den. Vlaky šly pomalu, křižovali jsme vojenské transporty; zuřila právě bitva u Ivangorodu. Od chvíle našeho příjezdu do tohoto krásného města nahrazoval nám Kyjev Prahu a krajanští usedlíci národ.

Byli to lidé dobří. To, že zásluhy jejich nejsou národu známy ani povolanými spravedlivě oceněny, jest typickou českou křivdou ! Tito pracovníci, nic nežádající, byli odstraněni, zrádcováni a  léta, mnozí za hrob, tupeni. Je to smutná kapitola.

Naše cesta skončila časně ráno a ani nevím, jak jsem se zatím stal jakýmsi vůdcem celého oddílu s válečným jménem Güterkopf, které mi trvale zůstalo. Přišil mi to Moišl Vondřich, kterému já přišil před tím Moišla.

Oddíl prokřehlý, nevyspalý, s nepohodlnými zavazadly na ramenou, ale jinak v dobrém pořádku pod sokolskými povely prošel branami „Michajlovského monastýru“ a stanul na tichém dosud nádvoří. Vtom jakási rozespalá postavička vojáka s furažkou, na níž byla bíločervená páska, zvolna se šine nahoru ze suterénu, kde, jak jsme později zjistili, byla první rota. Vidím: tohle je bráška! A můj pohled hltá jeho postavu. Táži se ho, jsme-li správně na místě. Vtom na jeho solidním bříšku rozepnul se řemen a sklou zl tiše na zem. Bez odpovědi se shýbnul, mávl rukou dozadu do dvora, kam máme jíti k důstojníku ve službě a – to byl náš vstup do „Blaníka“.

Již po cestě Šidlík, Syrový a jiní vyprávěli, koho v Kyjevě určitě najdeme: Švece, Čílu, Janíka, řadu učitelů tělocviku. Tu nás čekalo první zklamání, přišlo jich jenom sedm! Z více jak dvou set!

Zatím nám pověděli, kde je kantýna, a tak jsme tam zapadli, na dvoře s křikem přižene se ke mně důstojník a s radostným: „Nazdar, Otakare!“ padá mi kolem krku. Vyklubává se z něho kolega ze studií na průmyslovce Ducháček, v Rusku již delší dobu usedlý. Má právě službu a hlásí mi, že náš oddíl právě doplňuje počet třetí roty, vede nás do její ubikací a zase letí pryč.

Vyprávěl mi později své osudy a tu jsem se ve větším měřítku přesvědčil, že školní prospěch daleko není všechno. Byl student nevalný . M ísto cukrovarského chemika na kampaň h o nelákalo, a tak odejel na Volyň k   příbuzným. Tam se ukázaly jeho pravé talenty: vbrzku si najal od nějakého šlechtice statek, kterého dosavadní nájemce, Žid, hnusně okrádal. Za krátko jich měl několik a spravoval je s pomocí svých kamarádů z rodné vesnice, které si pozval, a všem se vedlo dobře. Svoji činnost rozšířil na stavbu rumpálových studen pomocí pozvaných krajanů – odborníků. V celém kraji jeho pověst stoupala. Tak přišli tesaři na přístaviště parníků na Dněpru, pak pletárna v Kyjevě, továrna na tělocvičné nářadí. O ženil se s dcerou nejlepšího pekaře-Čecha v  Kyjevě, a tak nebyl daleko toho státi se milionářem. Přišla mobilisace, Družina, všechno opustil a šel za hlasem srdce. Nikdy se již s výsledkem své desetileté dřiny neshledal a nikdy svého rozhodnutí nelitoval. Jeho pozdější život ve vlasti neplynul právě na másle – takových lidí bylo v Družině více.

V monastýru už bylo živo jako v úle. Unaveni leháme na noviny, rozprostřené v nedostatku dek po podlaze dřevěného baráku, abychom se trochu prospali. Z dřímoty nás probouzí hlas jakéhosi človíčka ve vojenském mundůru, který obratně dribluje mezi našima nohama, chvílemi stojí a mluví. Mluví pěkně: „Vlast volá, je čas, bratři!“ Najednou výkřik: „Vašku! Tondo!“ a Šidlík s Čílou leží si v náručí. Za chvíli se sbratřujeme se Švecem, Janíkem, Pistoriusem, jinými a už jsme všichni svoji.

To byla ta naše „Českaja družina“. Jaké chvíle jsme tam prožívali! Z nás nikdo nevypoví, nenapíše ty krásné okamžiky absolutní radosti, čistých nadějí, fanatického odhodlání a toho všeho, co v těch několika stech hlavách a srdcích se tavilo.

Prapor republiky, potomek a dědic prvního vojenského praporu Družiny, jehož barvy jsme při přísaze pro slzy neviděli, připomíná národu ideu národní, obětavost, smířlivost a svornost!

To je to, co udělalo republiku, a co ji udrží.

To je vyznání víry, které otevřelo před léty Blaník, co jej vždy, kdykoliv toho bude třeba, znovu otevře!

Před starými prapory Družiny i prvních dobrovolníků francouzských „Compagnie Nazdar“, na něž jsme přísahali, jsouce odhodláni platiti krví a vší svou bytostí za ideál – samostatný stát. Děkujeme nejprve české matce, škole a knize za to, že zasely v naše srdce ideu národní, která nás shromáždila pod těmito prapory a žádáme je, aby vychovávaly i další pokolení pro tuto ideu vlastenecké povinnosti.

Staré první prapory zavlály nad našimi hloučky ve chvíli, kdy jen romantická důvěra byla pravou výzbrojí duší, důvěra, jež plně ovládala naše myšlenky a touhy. Před nimi, trvalými svědky onoho zbožného zanícení, obnovujeme vždy svoji přísahu na prapor republiky. Neznámý vojín a všichni bratři, odešlí z našich řad, stojí za tímto nejvyšším symbolem našeho státu, připomínají nám i každému občanu povinnosti, družiti k jejich vrcholným obětem oběti své, zříkati se, kdykoliv toho bude třeba pro republiku všeho a dáti ji vše u vědomí, že oběti za ideál nejsou nikdy marné, nýbrž že zavazují stále k dalším obětem a že zejména také ve smíření s tím, že skutečnost jen zřídka, nikdy za života, dostihuje původních ideálů plně, jest první a stálá oběť!

Proto prapor republiky, projev cti její a každého z nás, věčná výzva, k svornosti a obětování sebe, má vždy zůstati vztyčen vysoko nad vřavou denního ruchu a zápasů, aby nás spojoval v jedno, sílil a vedl kupředu v dobách dobrých i zlých!

„ Čech musí býti dobyto č eským vojskem, a to proto, abychom na mírové konferenci mohli vystoupit s nárokem na samostatnost, odůvodňuj íce svůj požadavek vojensky, což je základním úkolem naš ich dobrovolníků,“ prohlásil pozdější politický zástupce Družiny Tuček, ve vlasti starý státoprávník. Ale byl by to řekl každý z nás.

Česká emigrace v Rusku a i ruští Čechové dokázali tím politickou zralost. Doma národ státoprávně snil a dělal jen om v parlamentě vídeňském politiku. Všechny touhy a myšlení se obracely dozadu do slavné minulosti. A tak Kyjev, totožný s Českou družinou, s horkokrevnými radikály, stal se kolébkou českého vojska.

Již pátého dne po vypuknutí války, ještě před vypovězením války rakousko-ruské, vznikla tato myšlenka. Také tak ji chápali pozdější zajatci, hlásící se do vojska. Politika memorand nemohla vésti k cíli. Byly z toho později po měsících určité diference mezi pařížskou Národní radou, která pracovala více diplomaticky, ba i vojákem Štefánikem. Kyjevská správa Svazu českých spolků na Rusi pracovala s ruským hlavním stanem, jeho velitelem gen. Alexejevem, nepřítelem vládních kruhů v Petrohradě. Snad to byla politicky taktická chyba.

Ale je skutečností, že hlavní stan vždy podporoval, přijal dokonce i koncepci svérázu našeho hnutí. Bohužel s ní mnozí naši lidé z vlasti, i emigranti velmi vlivní, nesouhlasili. Z toho vznikly všechny pozdější, neblahé spory. Ovšem Družina a lidé jí mentálně, názorově blízcí, byli lidé politicky nezkušení. Ale jich obětavost neznala mezí.

Ale nebyli to fantastové. Věděli, že těch několik set dobrovolníků, zasazených do boje jako regulérní vojenská část, roztají již v prvním jako sníh na slunci. Obratným vyjednáváním a šťastným rozhodnutím gen. Radko Dimitrieva, bulharského dobrovolníka a velitele třetí armády, kam jsme byli přiděleni, stala se Česká družina „očima armády“. Tak byla nejlépe využita nadprůměrná vojenská jakost dobrovolníku. Bylo mezi námi mnoho šarží s rakouským výcvikem, kteří též ovládali řeči. Mnoho lidí prošlých světem, zkušených a inteligentních. Byl to projev velké důvěry Radka a pro něho velké risiko. Pro nás to znamenalo menší ztráty, možnost se vyznamenati a prokázati cenné služby.

Družina se osvědčila. Všechny divise v armádě Radka, jejímuž štábu byla přímo podřízena, žádaly Čechy „razvědčíky“. A pak i sousední armády. Úspěch byl takový, že již v březnu 1915 bylo dáno povolení k užívání českých povelů s významným odůvodněním, že „České družiny nejsou částmi ruské armády“. Ovšem vše bylo zaslouženo pernou prací.

Téměř všichni mladší důstojníci, velitelé čet, byli Češi. Veliteli Družiny byli přiděleni političtí plnomocníci. Na Vánoce 1914 Česká družina sama, z vlastní iniciativy a vlastním vlivem u Radka provedla první nábor zajatců.

Při audienci našich zástupců u cara tento slzel při líčení těžkého života našich menšin a dokonce, ke zděšení přítomného adjutanta, zakreslil nám na mapě Vídeň do příštího území. Byli jsme za to vše vděčni, ale je bohapustou lží vykládati, že bychom byli bývali nějakými stoupenci vládního režimu.

Těžce jsme překonávali odpor vlády a důstojnictva v otázce naší nedobrovolné přísahy věrolomnému císaři. Potíže byly i v mezinárodním právu, které zakazovalo používání zajatců pro vojenské účely. Vypočítávati všechny potíže a úspěchy vedlo by daleko; nejsou ani zachyceny v literatuře.

Je třeba připomenouti, že již ze samého počátku ministerstvo vojenství připisovalo tvoření českých vojsk značný význam; je to patrno z hlášení ministra vojenství gen. Běljajeva (č. 2843) válečné radě. V září 1914 obdržel náčelník štábu Kyjevského vojenského okruhu přípis od Hlavního štábu v Petrohradě:

Otázka tvoření vojenských oddílů z Čechů-dobrovolníků vznikla pod vlivem naléhavých žádostí českých spolků v Rusku. Snahou Čechů v tomto případě bylo osvobození jich vlasti od rakouského jha. Proto oni vytkli si úkol v okamžiku, kdy vtrhnou s naší arm ádou do Rakousko- Uherska, zvednouti odboj proti tomuto státu v řadách stejně s nimi smýšlejících osob žijících v hranicích Rakousko-Uherska.

Tedy účelem vytvoření vojenských oddílů z českých dobrovolníků nutno považovati vyhlášení povstání česk ého obyvatelstva v Rakousko- Uhersku. Současn ě navrhuje se, aby Čes ké družiny použilo se pro vytvoření vhodné situace pro činnost našich vojsk na území Rakousko-Uherském.

Pro shora uvedené úkoly nelze tedy Českou družinu považovati za bojový oddíl, nýbrž za shromáždění propagátorů pracujících k prospěchu ruské armády, což přirozeně musí míti vliv i na vnitřní život těchto oddílů. Kázeň přirozeně v takových oddílech nemůže býti na takové výši, na jaké je u částí určených pro bitevní čáru. (Pozn.: Jak pronikavě pochopilo nejvyšší ruské velení problematiku celé věci! A jak ji nechápali vlastní lidé, zajatci ba i Národní rada. Všechno se vyvinulo zcela jinak; do Čech se Rusové nedostali, povstání tam nevypuklo a z Družiny se samozřejmě stala bojová část, a jaká!)

Česká družina musí býti tak ukázněna, aby došla v pořádku na bojiště. Od okamžiku, kdy Česká družina ocitne se na rakouském území, přestane existovati jako vojenský oddíl. Vy šle ze svého středu celou sít a gitátorů, rozptýlí se mezi českým obyvatelstvem Rakousko-Uherska, bude pracovati pro vytvoření vhodné situace pro naše vojsko a povzbuzovati Čechy k brannému povstání proti Rakušanům.

Pro úspěšné splnění této propagační úlohy mezi českým obyvatelstvem Rakousko- Uherska je nutno nevyhnutelně, aby veliteli Družiny byla přidělena osoba českého původu, dobře obeznámená s charakterem a zvyky tohoto národa, která může býti spojkou mezi velitelem Družiny a Čechy. Přítomnost této osoby u velitele Družiny bude míti zvláště vážnou důle žitost v okamžiku příchodu Dr užiny na bojiště, kdy nastane nutnost zorganisovati agitační činn ost mezi českým obyvatelstvem.

Proto ministr vojenství uznává vhodným, aby předseda moskevskéhoČeského komitétu L. Tuček ustanoven byl při veliteli České družiny, vytvořené v Kyjevě, spojujícím orgánem mezi vojenským velením a Čechy. Ustanovení pana Tučka, Čecha původem, muže hluboce oddaného ideji osvobození vlasti od rakouského jha, nejbližším pomocníkem velitele České družiny podplukovníka Sozentoviče má míti za účel usnadniti tomuto vyplnění shora uvedených úloh.“ (Přípis hlavní správy generálního štábu ze dne 18. září 1914 č. 3601.)

Spád událostí vysvitne z těchto dat: roku 1914 4. srpna podávají moskevští Čechové ruské vládě návrh na zřízení České družiny; 12. srpna ministerskou radou přijat, 20. schválen zahraničním ministerstvem a malou válečnou radou 22^7. v Kremlu u cara.

7 Musím připomenouti, že všechna data, která uvádím, jsou podle pravoslavného kalendáře (13 dní pozadu) až do mého odjezdu v září 1917 do Francie. (pozn. autora)

Pak následovaly porady za poradou, audience atd. Ale dobrovolníci ani nečekali na náborové emisaře. Již 15. srpna byli první v „Michailovském monastýru“ v Kyjevě. Transport nás varšavských se zdržel, byli jsme ve válečném pásmu. Teprve 28. jsme přijeli a v následující dny byli jsme přidělováni k rotám. Já byl přidělen do třetí, pak do čtvrté a nakonec zpět k Varšavákům do třetí. Byl nadbytek důstojníků a šarží. Bylo tomu tak vždy v legiích. Proto jsme z počátku rozhodli, že důstojníky budou napřed ti, kteří umí nejlépe rusky. Všichni jsme si tykali, byli jsme Sokolové a staří kamarádi. Bratrství vzniklo jaksi samozřejmě.

Tam jsem poznal Tučka, našeho prvního politického vůdce a praktického organisátora. Budu o něm psáti později, až v roce 1916, do té doby byl jsem téměř jeho nepřítelem. Teprve pak jsem poznal a ocenil tohoto vzácného, nikdy neoceněného muže.

Při audienci u cara 7. září 1914 informovali představitelé čs. hnutí v Rusku
Országh, J. Klecanda, Červený a Koníček o postoji Čechoslováků k válce,
Rakousko-Uhersku a Rusku
(VÚA-VHA).

Skočili jsme rovnýma nohama do tvrdého života ruského vojáka. Byli jsme snad zhýčkáni dřívějším blahobytným životem, mnozí z nás byli přímo skvěle situováni. První potíže byly se stravou. Z ásobovací ruský důstojník Pluto nás hnusně okrádal. Ušlo to, dokud jsme měli vlastní peníze; pak ale byly potíže a krachy. Všechno urovnával Tuček. Výc vik šel rychle kupředu, vždyť jsme byli reservisté.

A že to byl výcvik! Až kosti při něm drnčely! Našimi instruktory byli důstojníci a poddůstojníci z trestaneckých batalionů; ostří hoši a chtěli se zasloužit. Žádný pluk pochopitelně nechtěl dát k disposici své nejlepší instruktorské kádry. Jen fanatické vlastenectví, bratrství udrželo vše pohromadě. A Tučkova péče! Na Vladimírské horce, na pryčnách monastýru jsme si zidealisovali typ českého důstojníka, který byl později tak nepochopen. Tam se také poprvé řešila „důstojnická otázka“.

Velkým štěstím pro nás, zvláště později v poli, byli mladí hoši, dobrovolníci, synové volyňských Čechů. Nebyli ještě povinni vojenskou službou, a tak šli do Družiny, bojovat za vlast svých dědů, kterou nikdy nepoznali. V roce 1917 totéž se opakovalo s dobrovolníky americkými. Byli pracovití, praktičtí, zvyklí tvrdému životu rolníků a mluvili rusky jako svojí druhou mateřštinou. Kam pak my, lidé z měst a továren! Uměli vařit, ošetřovat a jezdit s koňmi, pracovat s lopatou, vykopat latríny. Jako vojáci selsky stateční. Nikdy nebude o nich vyřčeno dosti slov chvály, nikdy jim nebude jak náleží poděkováno.

Blížil se den přísahy. Tuček odstranil neschopného prvního velitele Lotockého. Na přání moskevských krajanů se j ím stal Sazantovič . Nebylo to šťastn é, nebyl o mnoho lepší a stále jsme pro jeho kariéru týlové krysy měli málo mrtvých.

Vzpomínám ještě jedné neblahé věci. Učitelů tělocviku, Sokolů, bylo v Rusku hodně přes dvě stě; do Družiny nepřišlo jich ani deset! Později se ukázalo, že je desorientoval v jich rozhodnutí Franta Erben! Právě ten, kterého jsme očekávali jako prvního mezi námi a přirozeného vůdce. Zavolali jsme si jej do monastýru. Došlo k nejvýš trapné rozmluvě. Byl načichlý petrohradskou vládní nechutí k vojně, která byla nebezpečná dynastii. Vytáčel se, vytáčel, až energický Švec, sedící vedle mne na této sokolské poradě, prohlásil mu do očí, že pro nás chcípl. Odejel. Bylo to první, neuvěřitelné zklamání.

V den přísahy na prapor, vyšitý a věnovaný moskevskými Češkami, který byl stanoven na den našeho národního patrona sv. Václava, v den, kdy také ve Francii jaksi symbolicky přísahala také „Compagnie Nazdar“, o které jsme téměř nic nevěděli, seřadilo se nás, nových 800 božích bojovníků, na Sofijské ploščadi^8 před soborem.9

8 Náměstí.

9 Pravoslavný chrám.

Právě v okamžik přísahy prorazilo slunce svými paprsky šedivou oblohu. Políbily zlaté báně Sofijského soboru, starý symbol víry velkého národa, a i náš symbol, bílo-červený prapor České družiny.

Životadárné paprsky, které před staletími lámaly se v důlcích lebek rebelů, pověšených na kraňcích mostecké věže, na svalech Sokolů na Letenské pláni, na bodácích ruských pušek v českých pěstích, které všem národům stejně sušilo slzy bolesti, zoufalství i vzteku, chtěly snad i nám ukázat, že máme právo na Svobodu, Volnost a Rovnost se všemi! Tenkráte byly v našich očích slzy. Skrze ně jsme neviděli. Vždy je tomu tak u toho, kdo doopravdy pláče. Štěstím nebo bolestí. Jenom ten, kdo pozoruje, vidí naskrz.

Slavnostní přísaha a svěcení praporu České družiny v Kyjevě
na Sofijském náměstí, 11. října 1914
(VÚA-VHA).

Zatloukání hřebů do žerdi praporu České družiny
během slavností přísahy
(VÚA-VHA).

Obchod s hudebninami J. Jindříška na hlavní kyjevské třídě Kreščatiku.
Snímek z předválečného období
(VÚA-VHA).

Družina šla za velkým ideálem. K zřízení prvního pluku bylo třeba práce téměř tříletá. Udělali ji jen a jen vojáci – dobrovolníci.

Do vulkánu světové vojny šlo několik set dobrovolníků v Rusku a současně ve Francii. Na dně duše s myšlenkou, smířit se, až budeme v první řadě svobodných národů. Není to nic nadobyčejného nebo hrdinského u těch, kteří myslí, že nejkrásnějším aktem lidského života by měla být smrt. Snad jím je? Smrt vojáka na bojišti jistě!

Přísaha byla velkolepou slovanskou manifestací. Za krajany promluvil velkou, významnou řeč Dr. Václav Vondrák, poslanec Volyňského zemského sněmu a tajemník Kyjevského komitétu. S pohnutím vzpomínám tehdy již starců: Červeného, továrníka hudeb ních vyhlášených nástrojů; Jindřiška, majitele velkého závodu s hudebninami, potřísněného hnusnou pomluvou, že je „kandidátem na český trůn“! Jak to bylo ubohé!? Nechť mi odpustí památka všech těch, o kterých nemluvím a jichž srdce i kapsa nám všem byly vždy otevřené.

Dne 9. října jsme odejeli na frontu v pravomoc gen. Radka Dimitrieva. Byl jsem záložním fähnrichem rakouské armády a sloužil jsem jako prostý voják; neuměl jsem také do té doby pořádně rusky. Pro službu v poli nebyly všechny čety obsazeny důstojníky, a tak jsem byl jmenován, podobně jako ještě dva kamarádi, jakýmsi titulárním praporčíkem a rozkazem Družiny naznačen velitelem druhé půlroty třetí roty, kde jsem měl své přátele z Varšavy. Plat jsem začal dostávati až v květnu příštího roku, moje finanční situace byla velmi trapná. Mně přidělený „fajfka“, Ukrajinec Soroka, byl celý nešťastný, že jeho „barin“ nic nemá! Tuček, který nás bez platu několik měsíců subvencoval, koupil mi ve Lvově za 3 ruble papundeklový kufr, který, prázdný, Soroka hrdě nosil.

Náš transport projel českou Volyní, která nás bohatě zásobila vždy potřebnou vojáku municí, poctivými českými buchtami. Vystoupili jsme v poslední stanici před starou haličskou hranicí. Tam poprvé přenocovali v poli a objevili nejzarputilejšího nepřítele všech vojáků, vši! Zpočátku styděli jsme se jeden před druhým, jako vůbec při všech tělesných úkonech. Byli jsme to ale jehňata! Rychle jsme se přizpůsobili životu „zemljáků“, jak jsme vždy říkali dobrodušným ruským vojákům, a rychle od nich pochytili nejúčinnější způsob boje s „vošmi“. Po prvním pochodu přenocovali jsme ve vesnici Czechy (jaká to symbolika!?). Byla již zima. Spal jsem na zemi vedle hliněné pečky v chudičké chalupě. V noci na ní někdo lez, aby se ohřál, a rozbořil ji. Unavený po nesmyslně dlouhém pochodu, nařízeném Sazantovičem, nechal jsem na sobě ležet teplou hlínu. Měl jsem jí plné vysoké boty a nestačil jsem ji vysypat ráno při pitomém alarmu, který za účelem cvičení nařídil zase Sazantovič. Strašně mně štípaly nohy a teprve při prvním oddychu mohl jsem si zouti boty a vysypal celé chuchvalce štěnic.

Česká družina překračuje 27. října 1914 u Brodů
hranici mezi Ruskem a Rakousko-Uherskem
(sbírka ČsOL).

Ve Lvově jsme se setkali s prvními zajatci Čechy. Dojem z nich nebyl žádný. Odtud se pochodovalo na Jaslav. Krátkou dobu předtím prudce se tam bojovalo o přechod přes řeku San. Město i okolní vesnice byly již válkou poznamenány. Měl jsem službu po Družině a strašně jsem honil a pronásledoval plenění opuštěných bytů jak Rusi, tak našimi, kteří se to rychle učili.

Byla přehlídka, ale zatím již o našem použití Radko rozhodl v tom smyslu, jak jsem o tom psal. Pochodovalo se dále přes Przeworsk do Lancutu, kde se roty počaly rozcházeti po svých naznačeních k divisím na frontu.

Sloužil tam kdysi u pluku kavalerie poslední rakouský císař Karel; žil v tam ějším krásném zámku. Byl již téměř vyrabova ný, když jsme tam nocovali. Dostal jsem tam první dopis ze zázemí z Varšavy, od přítele Luňáka. Ž e do našeho opuštěného bytu, hlídaného starým invalidou práce Polákem, kterého jsme před odchodem se svým kamarádem spolubydlícím Machytkou bohatě na několik měsíců zásobili penězi a potravinami, domnívajíce se naivně, že to postačí, při dobývání Varšavy vtrhli Němci a strašně v našem bytě řádili. Měli jsme, jak bylo pochopitelné v Polsku, nádherné kožichy; z áda rozřezali na pruhy na obmot ky. Prádlo a šatstvo sebrali a co nemohli pobrat, zkazili tím, že nad tím zabíjeli slepice a vnitřnosti a krev tam nechali téci a ještě všechno zamíchali. Pln vzteku jsem prohlásil: „Tak, a teď začnu taky rabovat!“ „Soroka“ se mírně usmál a za minutu se vrátil s naším slavným kufrem, jehož prázdnotu těžce snášel jako potupu. V kufru bylo několik talířů a čajových šálků ze vzácného porcelánu. Trosky válečné kořisti ze zámku. Tak jsem nějakou dobu používal císařského porcelánu.

Přehlídka České družiny velitelem 3. armády gen. R. Dmitrijevem
před odchodem na pozice. Jaroslav, říjen 1914
(sbírka ČsOL).

Rusové postupovali tak rychle, zajatců byla spousta a zásobování na rozbitých silnicích vázlo. Armáda odevzdávala část chleba a svých potravin zajatcům, a tak docházelo přechodně ke dnům nedostatku. Na našem pochodu došlo ke komické příhodě, myslím v  Řešově. V olynští hoši, znající židovské fígle, zjistili, že z kraje se vyváželo hodně vajec, a vypátrali podzemní cisterny ve stodolách, kde vejce byly ve vodním skle uskladňovány. Ovšem že tam byly před nimi již „zemljáci“, také hladoví. Vajec bylo hodně již vybráno, takže čerpající byl spuštěn na řemenu, držel se jednou rukou a nabíral a podával nahoru. Nějak se vymrskl a spadl do vajec! Když už tam byl, tak čerpal do džberu. Sehnal se kde jaký rezavý plech a na těch se tato kaše pekla: bez soli, bez chleba. A teď přišla katastrofa : marodů plno, šlo se několik dní v libé atmosféře. Jeden se tak „naprásk“, že ležel nehybně na sanitní povozce asi tři dny, jen skučel a koulel očima.

Radko Dimitriev (1859-1918),
ruský generál bulharského původu. Na jaře 1915 velitel 3. armády v Haliči, kde se nechal zaskočit německým útokem. Po krvavém ústupu byl nahrazen generálem Lašem. Koncem roku 1916 mu byla svěřena 12. armáda v okolí Rigy. V létě 1917, v souvislosti s chaosem po revoluci a neúspěchu Kerenského ofenzivy, na svou funkci rezignoval a stáhl se do ústraní svého sídla v Pjatigorsku na Kavkaze. Zde byl 18. října 1918 zastřelen bolševickými vojáky
(sbírka ČsOL).

Pochodovalo se dále do Tarnówa. Nemohli jsme dohnat poraženou, ustupující rakouskou armádu. Všechny roty rozešly po svém naznačení k jednotlivým divisím na frontu. Třetí rotě velel dobromyslný, až příliš měkký „Kosťa“, poručík Konstantin Ivšín. Zůstal již trvale ve svazku naší armády. Jako aktivní důstojník udělal u nás doktorát a jako plukovník šel do pense. Oženil se a počeštil úplně. S první půlrotou odešel do 5. divise. Já jako samostatný velitel druhé půlroty do sousední 42. divise.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jdi!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.