Alena Jakoubková

MANŽEL NIKDY NESPÍ

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková , 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7775-9 EPUB

ISBN 978-80-243-7776-6 MOBI

„Do rakve mi dejte push-upku, ať k něčemu vypadám...“

(Táňa, ďáblice z vlaku)

„Kam bych ty šaty nosila?“ zeptala jsem se Zdenky Psůtkové před obchodem s luxusními róbami, kde mě přítelkyně pobízela, abych si je aspoň vyzkoušela.

„Kdybych měla postavu jako vy, třeba doma po předsíni před zrcadlem,“ odpověděla mi.

(před asi milionem let)

„Přestaňte pít čaj a kávu a zuby se vám nebudou zabarvovat.“

„Já bych pila bílé víno, pane doktore, ale copak můžu – už od rána...?“

„Z dentistického hlediska je to v pořádku.“

(rozhovor s mým zubním lékařem)

Jak uhlídat manželku,

když nezůstává doma,

nechce koukat na telku

a je radši venku sama...?

S mámou se nedalo vydržet.

Doslova vyšilovala.

Uznávám, že když dosud rodičovských ponaučení dbající devatenáctiletá dcera, kterou vzali na vysněnou vysokou školu, a její rodiče jí za odměnu koupí zájezd do vysněné Paříže, přijde na podzim s tím, že je těhotná, mají rodiče na protesty právo, ale pro mámu se mé těhotenství stalo jediným tématem a s jejími výčitkami, že sobě jsem zničila život a jim dobrou pověst, se fakt nedalo vydržet.

Sama nevím, jak se to mohlo tak rychle seběhnout. Vůbec jsem nepředpokládala, že by se to mohlo stát. Antikoncepci jsem nebrala, protože v tom posledním roce před maturitou jsem se učila jako blázen, jednak k té maturitě, a druhak na zkoušky na zemědělskou univerzitu, kde jsem chtěla studovat zahradní architekturu, a na kluky jsem prostě neměla čas – vytěsnila jsem je z hlavy a nehodlala jsem si je tam pustit dřív, než se rozkoukám na vysoké.

Takže když jsem přiletěla do Paříže, kde jsem tedy původně hodlala trávit čas osamělým brouzdáním v Musée D‘Orsay a v Louvru, procházkami okolo Seiny, nakupováním knížek v Latinské čtvrti, a těšila jsem se na výlet do zahrad ve Versailles a do Fontainebleau, svému přesvědčení navzdory jsem byla zralá jako malina na to, abych se nechala obloudit nějakým šarmantním francouzským mladíkem, kterému bych dovolila, aby mi s francouzským šarmem zlomil srdce.

Jmenoval se Pierre.

Potkala jsem ho u katedrály Sacre-Cœr, právě když jsem se rozmýšlela, jestli se mám či nemám nechat namalovat od pouličního umělce, který mi sliboval slušivý portrét za pouhých třicet eur. Právě když jsem si řekla, že si radši na vyhlášeném bleším trhu v Saint Ouen koupím nějakou parádu – šatičky, botičky, šperky, se vedle mě zjevil moc hezký kluk. Mohlo mu být tak asi pětadvacet. Tmavovlasý a tmavooký, na Francouze nezvykle vysoký, štíhlý a s neodolatelně podmanivým úsměvem, kterému jsem nakonec nemohla nepodlehnout.

„Nedala by sis se mnou skleničku vína?“ zeptal se. Ačkoli jsem nebyla zvyklá víno pít, světácky jsem přikývla.

„Jsem Pierre,“ představil se.

„Erika.“

Pierre mě vzal okolo ramen a zamířil se mnou spletitými uličkami a schody dolů do města, Sacre-Cœr jsme nechávali za zády. Cestou po schodech dolů, když jsem zvědavě nahlížela do četných obchůdků, se mě vyptával, odkud jsem, jak dlouho v Paříži zůstanu, a zeptal se, jestli s ním příští den pojedu na výlet.

Na rohu Rue Gabrielle a Rue du Calvaire mě zavedl do hospůdky Chez Marie, malebného lokálu s francouzským šmrncem, a objednal nám lahev vína. Byly teprve čtyři odpoledne, ale Pierre byl tak šarmantní, tak okouzlující, že jsem poslala veškerou opatrnost, doma mi vštěpovanou dominantní matkou, ke všem čertům.

Ostatně máma byla dostatečně daleko na to, abych na její dobré rady mohla na chvilku zapomenout. Samozřejmě mi ovšem někde v rohu scvrklého rozumu poblikávala její kontrolka.

Když nám číšník nalil víno, Pierre ho požádal o jídelní lístek.

„Máš ráda rybí polévku?“ zeptal se mě.

Vzpomněla jsem si na kapří krém, který máma připravuje na Vánoce a který mi samozřejmě strašně moc chutná, ale tady asi dostanu polévku z mořských ryb.

Usmála jsem se. Třeba konečně ochutnám proslavenou bouillabaisse?

„Jooo.“

Zase jsem se usmála.

Doufám, že mi ji naservírují v chlebu, jak jsem to viděla v televizi.

Víno bylo moc dobré, a když nám přinesli tu polévku, zjistila jsem, že vypadá úplně jinak než mámin vánoční kapří krém (i když ten je také super…!). Opravdu nám ji přinesli ve vydlabaném malém bochníčku chleba. Ukázalo se, že je to opravdu hustý vývar z mořských ryb, mušlí a krevet, které jsem až dosud nikdy neochutnala, protože naši s jídlem neexperimentují. U nás je to pořád dokola svíčková, rajská, sekaná. Moc dobré, o to nic. Šťouchala jsem do polévky zpočátku trochu nedůvěřivě, ale když jsem ochutnala, bylo to, jako by mi v puse vybuchla smršť chutí.

„Chutná ti?“ usmíval se Pierre, když viděl, jak se tvářím.

„Nikdy jsem nic tak dobrého neochutnala,“ přiznala jsem.

„Tak to ti zítra musím ukázat další zázraky francouzské kuchyně,“ sliboval Pierre s neodolatelným úsměvem a ukázal mi, jak mám vyloupnout tygří krevetu. „A kam bys chtěla na ten výlet? Do Versailles? Nebo bys radši viděla zámky na Loiře? Také bychom mohli zajet do Fontainebleau,“ uvažoval můj společník nahlas.

„Ve Versailles jsem byla předevčírem,“ odpověděla jsem, „ale zámky na Loiře – nejsou moc daleko? To víš, že bych ráda viděla alespoň jeden, to je sen. A jak bychom tam jeli?“

„Mám auto.“

Aha. S cizím mužem v autě. S mámou by to zaručeně šlehlo.

Jenže máma byla daleko.

„Tak jo, ráda,“ usmála jsem se.

V posteli jsme skončili ještě ten večer. Samozřejmě…

Husička přijela do Paříže.

Po dvou lahvích vína a pod vlivem Pierrova šarmu jsem prostě neměla dost vůle vzpomenout si na mámina nudná, mimochodem, ponaučení, natožpak se jimi držet. Pierre mi řekl, že má malý byt v Latinské čtvrti, v Rue de la Harpe, kousek od Seiny, od Île de la Cité s katedrálou Notre-Dame, v jednom z proslulých pařížských domů, které nechal postavit baron Haussmann při přestavbě Paříže během Napoleonova druhého císařství v devatenáctém století.

Nebránila jsem se – ostatně víno mě zbavilo zábran. A jsem přece v Paříži, ne?

K té upejpavost nepatří. Nejdřív jsme jeli pár stanic metrem, vystoupili u Eiffelovky, prošli jsme Martovými poli a pak po nábřeží, romanticky jsme se drželi za ruce, a Pierre mě každou chvilku líbal.

A to vám teda povím…

Francouzské polibky jsou opojné jako šampaňské. Když jsme minuli Île de la Cité, Pierre mě vedl od řeky ulicí lemovanou hospůdkami mnohonárodní provenience k elegantnímu činžáku ve stylu pražské Pařížské třídy. Odemkl velká modrá vrata, prošli jsme několika květinami osázenými dvory až k zadnímu traktu, kde otevřel dveře z neopracovaných latí. Vypadaly, jako by vedly spíše do stáje než do bytu, ale za nimi se ukázal příjemně zařízený obývací pokoj s velkým oknem a parapetem plným květin. Pierre mi ukázal ještě ložnici, koupelnu a mrňavou kuchyňku.

„Zdědil jsem to po babičce,“ objasňoval, „a nechal jsem to tak.“

To vysvětlovalo květiny a starožitný nábytek.

Ráno jsem se probudila velice brzy. Vystřízlivělá. Rozhlédla jsem se okolo sebe. Pierre naštěstí ještě spal, černé vlasy rozcuchané, na smavé tváři nebyla znát ani špetka té včerejší divoké vášně, která mě strhla k nepředloženostem. Jak jsem proboha mohla něco takového udělat? Úplně jsem se zhrozila, že jsem prožila noc s naprosto neznámým mužem. Pomaloučku, opatrně jsem odkryla deku a centimetr po centimetru jsem se sunula ke kraji postele. Snad se mi podaří nenápadně vyklouznout, protože podívat se Pierrovi do očí nedokážu. Zvlášť když jsem si vzpomněla, co jsem v noci vyváděla.

Ach jo…

Sáhla jsem po růžové kožené kabele, opatrně, potichounku posbírala svoje oblečení, rozházené po celém pokoji, jak ho ze mě Pierre strhával, a šouravě se plížila do obýváku, kde jsem se začala oblékat. Právě jsem hodlala po anglicku zmizet, protože jsem se strašně styděla, ale než jsem došla ke dveřím, ozvalo se za mnou:

„Dáš si kávu? Nebo chceš radši čaj?“ Otočila jsem se.

Pierre, úplně nahý, došel až ke mně a políbil mě. Jeho polibek mě zbavil svéprávnosti.

„Chtěla jsi odejít bez snídaně?“

„Ne, já... mám snídani v hotelu, musím se tam vrátit,“ blekotala jsem jako venkovská husička, jíž jsem samozřejmě v téhle velkoměstské Paříži byla. „Převléknout se,“ vymýšlela jsem si, protože najednou mi můj husičkovský stud (rozuměj tady, v Paříži, v tom velkém světě svobodomyslných bohémů) připadal trapný.

A taky že byl.

„Tam se stavíme cestou.“ Vzdala jsem to.

Pokud Pierrovi naše společná noc připadá samozřejmá, taky to dokážu předstírat. Položila jsem kabelu na starožitné, zelenkavým brokátem potažené křeslo.

„Tak jo. Dám si to, co si dáváš ty.“

Ulevilo se mi, že jsem nemusela z Pierrova života rychle zmizet, protože noc se mnou pořádně zamávala, a byla jsem zvědavá, jestli to bude stejné, když se to bude opakovat.

„Café au lait.“

„Tak já si dám taky.“ Šla jsem za Pierrem do kuchyňky a pozorovala ho, jak zručně připravuje lákavě vonící kávu a na talíře klade na studenta pestrý výběr paštik, šunky a sýrů. Máslo měl v malované dóze. Přistrčil ke mně křupavou bagetu, abych ji nakrájela, a z malé spížky vyndal několik sklenic s marmeládami. Když jsme se posadili proti sobě k malému stolku pod kuchyňským oknem, Pierre na mě zamířil ukazovákem.

„Nedělali jsme nic špatného,“ řekl. Začervenala jsem se, že mě tak prokoukl. I když… to nemohlo být těžké.

Panna jsem sice nebyla, ale měla jsem dosud jen dva milence, a ti byli stejně staří a stejně nezkušení jako já. Moc vášně ze mě nevykutali, popravdě řečeno. Jarda – ten první – by byl se mnou rád chodil, myslím, že mě měl hodně rád, ale mámě se nezdálo, že je vyučený instalatér, a já nebyla extra zamilovaná. Bylo mi sedmnáct a chtěla jsem to zkusit. A moje máma, ochranitelka rodinné cti (rozuměj v maloměstské vinohradské klepárně), se obratně postarala, abych se seznámila s Prokopem, synem jedné z jejích četných stejně šosáckých přítelkyň.

Prokop byl můj druhý a až dosud poslední.

Hodný kluk, pohledný, chytrý. Byl o dva roky starší než já, studoval práva, ale nějak jsem se nedokázala zamilovat ani do něho. On byl na tom nejspíš podobně. S mámou to tehdy málem seklo, když jí přítelkyně žalovala, že jsem se s Prokopem rozešla s vysvětlením (mimochodem pravdivým a upřímným), že se musím hodně učit.

Jediný chlap, do kterého jsem byla kdy opravdu zamilovaná, a to strašně moc, a jsem pořád, a nejspíš navždycky budu, byl tátův kolega a můj profesor na gymnáziu Ivan Steiner. Krásný, laskavý, přitažlivý. Ušlechtilé rysy ve tváři, noblesní chování. Samozřejmě byl ženatý, s půvabnou dámou svého věku – byl o dvacet let starší než já.

Moje platonické poblouznění, kterým jsem vzplála hned v prváku, když přišel do třídy, mě neopustilo. Učil nás češtinu a dějepis, a myslím, že to bylo kvůli němu, že jsem se nakonec hlásila na zahradní architekturu, protože mě v tom Ivan podporoval. Myslel si, že jsem talentovaná. Když jsem byla ve třetím ročníku, Ivanova manželka Marta onemocněla zákeřnou nemocí a jen pár měsíců nato zemřela.

Ivan byl, jak doma vyprávěl můj táta, úplně zničený. Pořád jsem ho strašně milovala, snila jsem o něm, ale absolutně jsem si netroufla mu cokoli ani naznačit, protože naši by mě rozčtvrtili. A taky jsem se bála jeho odmítnutí. Protože – co by na mně mohl vidět ten zajímavý, životem zlomený muž?

Zvláštní, že jsem si na něj vzpomněla právě teď. Když jsme se to ráno společně nasnídali, Pierre mě vedl ulicí kousek dál k otřískanému zelenému citroënu, takovému tomu starému, jak se mu říká kachna, zaparkovanému u chodníku kousek od jeho domu. Nejdřív mě dovezl k hotelu Avalon, který stojí kousek od Gard du Nord. Bleskově jsem se osprchovala a převlékla do úzké (a velice kratičké) světlé džínové sukně a růžového tílka se špagetovými ramínky. Navlékla jsem si růžové plastové kruhy do uší, do kabely pro jistotu přidala koženou bundičku i sluneční brýle a vylétla jsem ven.

Pierre i jeho citroën stáli na svém místě.

Přiznám se, že jsem se trochu bála, že se mi půvabný princ rozplyne v ranním oparu mlhy a na ulici najdu jen jeho kristusku. Mámina výchova, permanentně zašlapávající moje sebevědomí hluboko pod zemský povrch, přinášela plody.

A taky jsem byla hodně naivní.

Pierre mi vysvětlil, že si zajedeme na Chenonceaux a Ambois, protože podle něj to jsou nejkrásnější zámky na Loiře, ale pojedeme i okolo dalších, které si mohu prohlédnout aspoň zvenčí. Pokrčila jsem rameny, byla jsem svolná naprosto se vším, co mi Paříž nabízela. Jakmile jsme se vymotali z města, což díky ucpaným silnicím a nervózně potrubujícím řidičům trvalo víc než hodinu, pozorovala jsem krajinu a užívala si výlet i společnost pěkného kluka. Míjeli jsme města, jejichž jména jsem znala z milovaných francouzských románů, a Pierre mi vykládal, že studuje třetím rokem medicínu na Sorbonně, a sliboval mi, že jako budoucí zahradní architektka budu z nádherných zámeckých parků nadšená.

Prožili jsme překrásný den. Zámky mě okouzlily, jejich zahrady samozřejmě také.

Bylo něco úplně jiného, vidět je na vlastní oči, osahat si je. Chtěla jsem se projít v každém parku, okolo něhož jsme jeli, ale když jsme se zastavili u asi sedmého – byl to Blois, s nádherným spirálovitým schodištěm, vinoucím se vně domu po fasádě – měla jsem dost.

Nejsem zrovna sportovní typ, popravdě spíš s kamarádkami posedávám po kavárnách, než abych se honila po hřišti, a nohy jsem měla za celý den uchozené až ke kolenům. Souhlasila jsem proto ráda s Pierrovým nápadem, že tohle bude poslední zámek, že tu jen obejdeme zámeckou budovu, abych si mohla zblízka prohlédnout to schodiště, a pak že vyrazíme zpátky do Paříže.

Při zpáteční cestě, kdy moje srdce překypovalo zážitky a nedokázala jsem ani na chvíli zavřít pusu, se mě Pierre zeptal, zda se nechci odhlásit z hotelu a ty zbývající tři dny prožít s ním u něj v bytě.

Byla to sakra lákavá představa. A já nakonec přikývla.

Promiň, mami, ale co tvé oči nevidí…

Ještě nikdy jsem s mužem samozřejmě nebydlela. Takže jsem byla zvědavá, co to obnáší, i když to budou jen tři dny.

„Dneska se na jídle někde stavíme,“ navrhl Pierre, zjevně potěšený, že jsem tak snadno podlehla jeho okouzlujícímu šarmu, „protože domů dorazíme dost pozdě, ale zítra ti, Eriko, něco uvařím. Něco typicky francouzského,“ sliboval, „domácího, co si jen tak někde v hospodě nedáš. Já totiž moc rád vařím.“

To mě také nadchlo, protože já uvařím sotva míchaná vajíčka.

Pierre zastavil před malebnou venkovskou hospůdkou, k níž jsme si zajeli pár kilometrů z hlavní silnice, protože prý hospody u dálnic nenabízejí nic, co by stálo za ochutnání.

Pierre tuhle hospůdku očividně dobře znal, protože se s majitelem, který tu sám obsluhuje, pozdravil jako starý známý. Rychle jsem potlačila žárlivou myšlenku, s kým to sem asi Pierre jezdí, protože odteď sem přece bude jezdit jen se mnou.

Ha ha ha.

Pierre se mě zeptal, jestli mi smí vybrat, a když jsem přikývla, objednal nám bílé víno Ugni Blanc Hereford, slavnou pórkovou polévku Crème du Vichyssoise, svatojakubské mušle Coquilles Saint Jaques a nejúžasnější dobrotu na světě (teda podle mě) Crème brûlée, jehož chuť mě přivedla málem do transu.

Z okamžitého popudu jsem se rozhodla, že se začnu učit pořádně vařit, a to zejména francouzskou kuchyni, která mi připadala naprosto ohromující. A za tímto účelem si rozhodně koupím francouzskou kuchařku, nejlépe pořádně tlustou, univerzální, kde najdu recepty na všechny ty dobroty, co tu ochutnávám.

Což jsem druhý den promptně učinila. Zašla jsem si do slavného pařížského knihkupectví Shakespeare & co na Rue de la Bûcherie č. 37, které založili George Whitman a Sylvia Beach. Pierre mi poradil, abych si koupila namísto jedné kuchařské knihy tři – jednu rybí s recepty z mořských plodů a ryb, a to jak středomořských, tak i atlantských, další s recepty na úžasné francouzské moučníky a konečně knihu s recepty, které se vaří na francouzském venkově.

Tím budu mít obsažené všechno jídlo, které mi tu chutná, a ve speciálních knihách najdu promyšlenější recepty, než v jedné, která chce obsáhnout všechno.

Můj kufr se pěkně prohne.

A moje peněženka také, až budu platit za všechna ta kila nad limit.

Ty tři dny, které jsem s Pierrem strávila, než jsem se musela vrátit domů, utekly samozřejmě jako voda. Líbilo se mi být s ním ve dne i v noci. Dávalo to vztahu zvláštní náboj. Poznala jsem horoucí vášeň, kterou mi ani jeden z mých dvou předchozích milenců neposkytl, ale popravdě si myslím, že ani já jim.

Stejně vášnivě, jako se v noci se mnou miloval, Pierre i vařil. To mu dodávalo neskutečnou přitažlivost. Možná je právě v tomhle tajemství šarmu Francouzů…

Pierre mě naučil připravovat skvostnou pravou francouzskou mayonnaise ze žloutku, octa a oleje, kterou přidával do neskutečně dobrých zeleninových salátů s kuřecím masem, vejci nebo krevetami. Salát byl na stole vždycky, a to se mi také hodně líbilo.

Člověk se mohl hodně najíst, a přitom se „nepřecpal“. Byly to neskutečně nádherné tři dny.

A prostě se to muselo stát. Zamilovala jsem se.

Dodnes si nejsem jistá, jestli do Pierra, do dobrého jídla, anebo do Paříže.

Přemýšlela jsem, jak to budeme s Pierrem dělat dál, když já se vrátím do Prahy, ale Pierre se o tom vůbec nezmiňoval, a já věřila, že něco vymyslí, protože jsem naivně brala všechna ta sladká slovíčka, co mi říkal při milování, do posledního písmenka vážně. Předpokládala jsem samozřejmě, že je zamilovaný stejně jako já. Jo, svatá ty prostoto… Uvažovala jsem, zda mi moje chatrná francouzština bude stačit na přijetí na vysokou školu ve Francii, a v duchu jsem si pečlivě sumírovala, jak oznámím rodičům, že se stěhuju do Paříže.

Ano, znásobte si svatou prostotu šestimístným číslem. Měla jsem na krajíčku, když se mnou Pierre kličkoval nekonečnými odpoledními kolonami aut na letiště Charlese de Gaullea, odkud jsem měla odletět, ale držela jsem slzy pevně v očích, protože Pierre mi vyprávěl veselé historky z pitevny, spočívající často v tom, že si některý student lehl na pitevní stůl a na jiného mrkl, aby ho vyděsil, smál se mým pošetilým steskům, že se dlouho neuvidíme, a ani trochu nevypadal na to, že je nějak smutný z toho, že odjíždím.

Říkala jsem si, že mě možná chce překvapit a brzy přijede za mnou.

Svatá ty prostoto po milionté.

Pierre přes moje protesty, že bude muset hned odjet, zaparkoval na místě vyhrazeném taxíkům, namísto aby zajel na zákaznické parkoviště a doprovodil mě do odletové haly, z kufru auta mi podal moje dvě zavazadla, objal mě a řekl:

„Au revoir, ma chéri. Bylo to s tebou opravdu moc hezké.“

Stále ještě mi to nedocházelo.

„Přijedeš za mnou brzy?“ zeptala jsem se jako správná husička.

Pierre se zarazil.

Podíval se na mě a zavrtěl hlavou.

„Eriko, mám před sebou roky studia, nechci se vázat. Ani nemůžu, a už vůbec ne s holkou, co bydlí tisíc kilometrů od Paříže. To by nešlo. Muselas to přece vědět, ne? Celou tu dobu jsi věděla, že si jen užíváme. Nic jsem ti přece nesliboval.“

Připadalo mi, že Pierre vzal do ruky moje srdce, vyrval mi ho z těla, stiskl ho, vyždímal jako vyprané prádlo a pak mi ho mrskl zpátky jako kus špinavého hadru. Nemohla jsem uvěřit, že jsem se do něj tak bláznivě zamilovala, zatímco on si se mnou jen užíval a ani na vteřinu ho nenapadlo, že by náš vztah mohl brát vážně.

Přesto jsem se neotočila na podpatku a neodešla středem.

Kdepak. To by bylo příliš světácké.

„Takže... to bylo všechno?“ ujišťovala jsem se namísto toho nablble, že jsem Pierra správně pochopila. Jako by tohle precizní odpálkování šlo nepochopit. Pořád jsem totiž v koutku srdce chovala naději, že problém je moje francouzština.

Ha ha ha.

Zasmála se vlaštovička.

Pierre mě krátce objal a hned mě zase pustil.

„Nesmím tu parkovat. Adié, Eriko.“

Stála jsem u kraje chodníku a dívala se, jak zelený citroën mizí v dáli.

As ním i moje iluze.

Určitě nejsem první, na koho aplikoval tuhle fintu. Schválně zaparkoval tak, aby se vyhnul slzám a výčitkám. Je pravda, že mi Pierre nic nesliboval, ale taky mě dopředu neupozornil, že jsem pro něj jen takové chvilkové letní rozptýlení.

Možná právě proto si mě vybral, protože věděl, že za pár dní odjedu.

Sakra…

Bože, já jsem ale blbá nána.

Cestu letadlem jsem samozřejmě probrečela a v slzách utápěla první zklamání v lásce, ale protože mě měl na letišti vyzvednout táta, po příletu jsem zašla nejprve do umývárny, opláchla jsem si rozpálené tváře ledovou vodou a flekatou pleť schovala pod bohatou vrstvu svého drahého francouzského pudru, který jsem si rozmařile koupila v parfumerii Fragonard na Boulevard des Capucines.

Je trochu tmavší, než si obvykle kupuju, ale když ho použiju, vypadám opáleně. Rudé skvrny pudr schoval, ale oteklé oči by mi musel zamaskovat plastický chirurg.

Táta si naštěstí ničeho nevšiml, tak jak si nikdy ničeho nevšimne, hodil moje zavazadla do kufru auta a cestou domů na Vinohrady se mě vyptával na Paříž, zajímalo ho, jestli jsem stihla navštívit Louvre i Musée D‘Orsay a jestli jsem se dokázala francouzsky bez potíží domluvit, anebo jsem musela mluvit anglicky.

Máma mi k mému obrovskému překvapení na uvítanou připravila moje oblíbené široké nudle (které dělá sama, žádné kupované) s uzeným lososem ve smetanové omáčce, ochucené čerstvými bylinkami. Máma mě totiž normálně moc nerozmazluje.

Musela jsem to do sebe s četnými nadšenými výkřiky, jak je to dobré, naházet, abych v rodičích nevzbudila podezření, že se v Paříži stalo něco, o čem nechci mluvit, a navrch jsem samozřejmě po večeři musela uspořádat prezentaci fotek a s úsměvem na rtech vykládat, jak jsem si vysněný výlet v Paříži báječně užila.

Jo, užila, kdyby nenastalo to rozčarování na konci. Sakra…

Poslouchat mámino kvílení, že jsem sobě zkazila život a rodině dobrou pověst, mi příšerně lezlo na nervy, ale co jsem mohla dělat? To, že jsem těhotná, mě samozřejmě zaskočilo. S tím jsem prostě (asi jako miliony jiných…?) nepočítala. Přemýšlela jsem, jestli bych to neměla nějak dát na vědomí Pierrovi, je, koneckonců, otec toho dítěte, ale stačilo si vzpomenout na to rychlé, bezcitné rozloučení na letišti a došlo mi, že by ode mne i našeho dítěte dal ruce pryč a já bych se před ním jen zbytečně ztrapňovala.

Když jsem zjistila, že čekám dítě, nešla jsem nejdřív za rodiči, protože jsem věděla, že by mi nijak nepomohli, ale zavolala jsem své nejlepší kamarádce Bohunce.

Bohunka tráví každé léto s babičkou a mladšími sourozenci na chatě u Křivoklátu, tak jsem se k nim pozvala na nejbližší víkend. Na tom nebylo nic divného, protože jsem tam obvykle trávila značnou část prázdnin. Bohunka má úžasnou babičku.

Bohunčina úžasná babička Magdalena mě přivítala houbovou praženicí, kterou normálně miluju, ale teď, na počátku těhotenství, jsem měla slabý žaludek a nedokázala jsem té dobroty sníst než jen pár lžic, což v Bohunčině babičce samozřejmě vzbudilo setsakramentské podezření, bohužel rovnající se jistotě.

Po obědě jsme s Bohunkou vyrazily k řece a já, jak jsem to už nutně potřebovala někomu říct, jsem na ni vyhrkla, sotva jsme se dostaly z babiččina doslechu:

„Bohunko, jsem těhotná.“ Bohunka se zeptala:

„To ten Francouz, jak jsi mi o něm psala?“

Přikývla jsem.

„Ale naši to ještě nevědí.“

Bohunka byla otřesená, ale dokázala pro mě najít pochopení.

„Neboj, to zvládneš.“

„No, spíš nezvládnu,“ pochybovala jsem. Kamarádka se starostlivě zeptala:

„A kdy to chceš vašim říct? Tvoje máma se zblázní, bude to považovat za osobní útok na její nervovou soustavu a na čest vaší aristokratický rodiny. Pierrovi už jsi to řekla? Nebo se na to teprve chystáš? Já vím, že tě na letišti nehezky odbyl, tos mi vyprávěla, a strašně tě urazil, ale přece jen... Je to otec. Měl by to vědět. A tvoje dítě by mělo vědět, kdo je jeho otec.“

„Bohunko, dítěti to řeknu, až bude velké, to teď není problém.“

„A Pierre…?“

„Ne, nikdy. Takže žádný problém.“

„Ale vaši problém jsou.“

Bohunka se mé mámy a jejích přísných nároků na to, jak by se lidi naší třídy – rozuměj sousedé z Vinohrad a její kamarádky – měli chovat, bojí jako čert kříže, kvůli ní a jejím peprným škodolibým poznámkám o lidech, kteří jí nesahají ani po kotníky, čímž myslí zejména Bohunku, k nám nikdy nechodí. Vždycky, když se chceme vidět, chodím já k ní. Bohunčini rodiče jsou skvělí, u nich je to úplně jiné než u nás. Bohunčina máma se pořád směje, a i když má kromě Bohunky další tři děti a ona chodí do práce, je u nich pořád pohodička, Bohunku nechává žít.

„Ano, vím, že máma bude vyvádět.“

„Kdyby ses vdala, bylo by to lepší,“ nadhodila.

„A koho bych si asi tak měla vzít?“

„No, já nevím... Třeba Pavla Kováře.“

„A proč zrovna jeho?“

„Protože ses mu odjakživa líbila, Eriko,“ vypočítávala Bohunka, „protože se dostal na medicínu, což bude tvé mámě určitě imponovat, a tedy by se svatbou souhlasila, a protože je to trouba, tak mu můžeš klidně nakukat, že harant je jeho.“

Bohunka se rozesmála.

„Jsi hrozná,“ ušklíbla jsem se.

Ale moc se mi ulevilo, že jsem se kamarádce svěřila. Když jsme se vrátily do chaty, Bohunčina babička mi přistrčila hrnek s ohřátým mlékem, oslazeným nejmíň třemi lžičkami medu, a významně na mě mrkla:

„Kdy se ti to narodí?“ zeptala se zvědavě, a když viděla můj vyděšený výraz, vysvětlila: „Mám tři děti a jedenáct vnoučat, Eriko. Těhotnou ženskou poznám na první pohled, zvlášť když jí nechutná její oblíbené jídlo a nimrá se v něm, jako by to bylo jedovaté.“

Usmála jsem se.

„V březnu.“

„Tak v čem je problém? Jsi přece plnoletá.“

„Naši to ještě nevědí,“ přiznala jsem.

„No tak jim to řekni až po svatbě,“ mínila, znajíc moji snobskou mámu.

Moji mámu si neoblíbil žádný člen Bohunčiny rodiny. A není divu.

„Svatba nebude,“ informovala jsem ji lakonicky.

„No jo, to se stává,“ moudře pokývla hlavou. „To ještě není konec světa.“

„Pro mou mámu jo,“ pokrčila jsem rameny.

„Tvoje máma má moc času, proto je taková.“

To Bohunčina babička narážela na to, že moje máma nikdy nechodila do práce. Po škole šla na ekonomku, ale hned po maturitě se seznámila s tátou a zbytek života strávila jako manželka v domácnosti. Její rodiče měli nějaké peníze, protože dědeček jezdil po montážích, tak to tátovi nijak nevadilo.

Ostatně brzy začal učit na gymnáziu, vydělával celkem slušně, a na stoprocentní hotelový servis si rychle zvykl. Je pravda, že máma se vyvyšovala na každého, ale doma jsme vždycky měli naklizeno, špajzka byla plná jídla a táta měl košile vyžehlené bez jediného faldíku. Já se ve škole dobře učila, něco na tom patriarchátu možná bude.

Ha ha ha.

Mě stejně neuhlídala.

„Já vím, ale když moje máma má ty své snobské kamarádky, co s nima věčně vysedává u kávičky, a pomlouvají každého, kdo se jim jen trochu nepodobá. Zuřit bude kvůli nim, že jako co ony na to řeknou,“ povzdechla jsem si truchlivě.

„Ty to zvládneš, Eriko,“ povzbudivě se na mě usmála.

Jednou večer jsem si plivla do dlaní a s rodiči si promluvila.

Za každou cenu jsem chtěla studovat a potřebovala jsem jejich pomoc.

Doufala jsem, že mi ji dopřejí.

„Mami, tati. Jsem těhotná,“ řekla jsem, když jsme zasedli k večeři.

Oba na mě koukali a vypadali, jako by čekali, že řeknu apríl. Jenže to já jsem samozřejmě neřekla.

První našel řeč táta.

Přísně se zeptal: „Kdo je otcem?“

Zakroutila jsem hlavou. Nemá smysl, abych rodičům vykládala o Pierrovi, když ho stejně nikdy neuvidí (a já nikdy neuvidím ani korunu… pardon euro… od něho). Jenomže naši naléhali, chtěli vědět, kdo to je, nejspíš, aby si ho táta mohl trochu podat a možná ho přistrčit k svatbě. Platila by ale na Pierra pistole v zádech?

To sotva.

A já ani nechci.

Zamilovanost mě setsakramentsky rychle přešla. Máma najednou řekla:

„Eriko, je ti teprve osmnáct, možná bys to dítě měla dát k adopci. Když si ho necháš, na vysokou můžeš zapomenout, a co si pomyslí sousedi, že máš dítě za svobodna (pro ty, kdo to ještě nepochopili: máma si nevšimla, že žije v jednadvacátém století). Táta je celý život profesorem na gymnáziu,“ kázala mi, „v posledních letech jeho ředitelem. Musí dbát o svou pověst i o pověst své rodiny a nemanželské vnouče není zrovna nejlepším vzorem pro jeho studenty.“

„Mami, je jednadvacáté století,“ připomněla jsem, zcela zbytečně.

„Dobrá pověst platí napříč stoletími,“ odsekla máma.

„Je to moje pověst, táta s tím nemá nic společného.“ Planá debata pokračovala celý večer. Já bojovala o to, aby mě nevyhodili na ulici, oni o jméno jejich případného zetě. Nechtěli ani slyšet o tom, že jméno chlapa, který mi zničil pověst a jim potažmo život, ze mě nevyrazí. Mysleli si, že jim to nechci říct kvůli tomu, že ani nevím, s kým jsem spala, a mohli se nade mnou uzvracet, jaká jsem…

Ach jo.

Nakonec rodiče souhlasili, že můžu prozatím bydlet ve svém pokoji.

S důrazem na slovo prozatím.

To mě dost uklidnilo, protože platit si podnájem z mateřské...?

Neměla jsem ani ponětí, jak bych si vydělávala na živobytí. S našima sice nemáme bůhvíjak vřelé vztahy, protože máma jich není schopná a tátu zajímá jen jeho gymnázium, ale musím uznat, že po materiální stránce ze mě vyrostl rozmazlený spratek.

Naši mají rozlehlý pětipokojový byt v nejvyšším patře s terasou naproti Havlíčkovým sadům. Tady jsem vyrůstala v relativním přepychu, jako (materiálně) hýčkaný jedináček. Mám sama pro sebe velký, krásně zařízený pokoj, vybavený vším, co takové dítě ze slušné rodiny potřebuje. Nebo spíš co si máma myslí, že potřebuje.

No, s tím materiálně hýčkaným jedináčkem je zjevně konec.

Zašla jsem na studijní oddělení České zemědělské univerzity a zeptala se, jestli můžu nástup ke studiu o rok odložit z důvodu těhotenství, nebo jestli budu muset za rok dělat znovu zkoušky.

Moc příjemná a věci znalá paní mi poradila, ať v říjnu normálně do školy nastoupím a zkusím před porodem složit co nejvíc zkoušek prvního semestru a zápočtů i ze začátku druhého. Pak se můžu rozhodnout, jestli studium na rok přeruším, nebo třeba zjistím, že to půjde i s dítětem. Třeba bych pak mohla přejít na kombinované studium, kdyby mi to víc vyhovovalo. Pomyslela jsem si, jaká je škoda, že nemám mámu, jako je tahle paní. Nad tím, že jsem těhotná, ani nemrkla okem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Manžel nikdy nespí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.