Alena Jakoubková

KDO JINÉMU JÁMU KOPÁ…

SÁM DO MANŽELSTVÍ PADÁ

Obálka PT MOBA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7671-4 (epub)

ISBN 978-80-243-7672-1 (mobi)

Všem mým úžasným přítelkyním

s díky za nevysychající zdroj inspirace

Vykastrovaný se držej doma...

(Jitka D. sice o kocourech...)

Záchranáři jezdí pro vysílené pěvce...

(Milenka P. sice o ptácích...)

Jitka: Stando, máme my dva vůbec něco společného...? Standa: Nauč se milovat pivo a ženský a budeme mít společný všechno...

(rozhovor mých kolegů poté, co se je pokoušela dát dohromady vědma)

Najednou jsi bez muže a musíš čelit světu...

Život je drsné drama, ale neboj, nejsi sama...!

„Kdo ti to pořád píše...?“ zajímalo mě.

„Nikdo,“ odvětil nepřítomně můj manžel Ota.

„Proč si s tím nikým esemeskuješ už půl hodiny?“ nenechala jsem se odbýt, ačkoli jsem věděla, že takové trapné vyzvídání je cesta vedoucí leda do pekla.

V duši se mi ale začalo rodit temné podezření. Ota totiž v poslední době esemeskováním trávil většinu času, kdy se ráčil vynacházet doma. Trvá to už aspoň měsíc. Možná dokonce dva, nejsem zase až tak všímavá, ale... Předtím jsem ho viděla psát esemesky sotva třikrát od té doby, co vynalezli mobil. Než by jako krátkozraký ztrácel čas ťukáním do mrňavé klávesnice, raději rovnou zatelefonoval.

Jenže to se teď změnilo.

„Vadí ti to?“ kontroval Ota, jako kdyby esemeskovat tři hodiny v kuse bůhví s kým byl přijatelný způsob trávení nedělního podvečera - ve společnosti zákonné manželky, psa a dětí. Nenašla jsem odvahu odseknout, že mi to teda vadí, a to zatraceně hodně, a tak Ota, aniž se namáhal zvednout od mobilu oči, se dál soustředil na metodické vyťukání liebesbriefu na pokračování. A podle toho, jak se ten mizera usmíval, musí být ten zatracený nikdo pěkně žhavá kočka.

Snažila jsem se potlačit paniku.

Proč mi ale Ota například neřekne, že píše nějakýmu kamarádovi?

Jako že aby mě uchlácholil, samozřejmě.

Jenže on na nějaké chlácholení kašle.

A to nevěstí nic dobrého.

V televizi jako každé víkendové odpoledne dávali romantický film, tentokrát podle knihy mojí oblíbené spisovatelky Rosamundy Pilcherové, ale nedokázala jsem se na jednoduchý příběh, odehrávající se v městečku na pobřeží malebného Cornwallu, vůbec soustředit, ačkoli jsem oči upírala na obrazovku. Přede mnou sice defilovalo dramatické skalnaté pobřeží lemované pestře natřenými domky s bílými okenicemi, na hladině rozvlněného moře se houpaly staré rybářské šalupy, ale o co šlo postavám v příběhu, jsem nevnímala.

V hlavě mi divoce šrotovalo.

Přece by mi to neudělal znovu...?

Ota už mi totiž jednou, alespoň pokud jsem věděla, bylo to jen jednou, zahnul. Ačkoli od té doby uplynulo už víc než deset let, na tu bolest a ponížení se moc dobře pamatuju, pořád to je, jako by se to odehrálo včera. Nic nepřebolelo. A není to tak, že bych se v tom nějak úchylně rýpala, od té doby, kdy jsme si to s Otou vyříkali, o tom u nás nepadlo ani slovo. Nemohu na to ale nikdy zapomenout.

Můj vypečený manžel si našel milenku v době, kdy malý Otík začal chodit do první třídy a nešlo mu psaní, jehož procvičování paní učitelka beze studu hodila na mě (je to přece moje vina, že kluk drží tužku jako kopyto), a Janička chytla vleklou virózu, kvůli čemuž jsem se pořádně nevyspala, protože jsem o ni měla strach a občas jsem jen zamhouřila oči v sedě u její postýlky, vedoucí lékař poradny, kde jsem tenkrát pracovala, mě bombardoval telefonáty, kdy už se konečně vrátím do práce, protože kolegyně nechce trávit v poradně s mými klienty dny i noci, a následkem toho všeho jsem na sex neměla skoro měsíc ani to nejmenší pomyšlení.

A nepomohlo mi ani to, že jiným bych v takové situaci poradit uměla...

Ota problém vyřešil (pro sebe, samozřejmě) docela jednoduše. Namísto aby mě občas vystřídal u Otíka při procvičování baculatých s nebo Janičce přečetl pár pohádek a mě poslal, abych se trochu prospala, začal si s kolegyní v práci.

Jak originální...!

A, samozřejmě, ho ani nenapadlo, když jsem Otíka naučila jakž takž psát, Janička se uzdravila a já se vrátila do práce i ke všem manželským povinnostem, aby ten pitomej románek ukončil.

Kdepak.

Pěkně mi zahýbal dál.

Když jsem mu na to tenkrát přišla - byl tak blbej, že se s tou Mrchou hnusnou olizoval na tramvajové zastávce kousek od našeho domu v době, kdy jsem se vracívala z práce, a bylo naprosto vyloučený, že je přehlídnu - položila jsem mu v afektu okamžitě nůž na krk.

Bože, jak se mnou ten vztek cloumal...!

Namísto abych si všechno nejdřív pořádně promyslela, než udělám nějakou nepředloženost, vlítla jsem na té refýži mezi ně jako fúrie, bylo mi jedno, že lidi koukali, zastavovali se a poslouchali, tu ženskou jsem přetáhla kabelkou po hlavě a Otovi, jemuž se na tváři objevil výraz mimozemšťana, jsem vmetla do tváře:

„Buď to s ní okamžitě skončíš, nebo je mezi námi konec.“

Hned potom jsem se otočila a odkráčela středem, protože jsem nechtěla, aby ta mizerná zlodějka manželů viděla, jak bulím. Slzy se mi neodbytně draly do očí a já chtěla zmizet ze světa, někam se schovat a brečet a brečet... Jenže to jsem samozřejmě nemohla. Musela jsem mazat domů, kde na mě čekaly děti, předstírat před nimi, že jsem šťastná jako blecha, a připravit jim k večeři bramborou kaši, kterou jsem jim slíbila, zkontrolovat Otíkovi úkoly a vyndat ze skříně oblečení na druhý den.

Jo, mámy to mají těžké.

Ota přišel domů jen pár minut po mně, díky čemuž se mi trochu ulevilo, protože mi samozřejmě už začalo pádit hlavou, jak bych to bez něho zvládla, ale hned se zavřel ve své pracovně. To mě zase naopak vyplašilo. Co tam sakra dělá? Myslela jsem si totiž, že si mě začne udobřovat, věšet mi na nos bulíky, že s tou Mrchou hnusnou nic nemá, že mě na kolenou bude prosit, abych mu odpustila.

Nic takového. Ota se zabarikádoval ve svém pokoji a ten večer ani nos nevystrčil. No, já se za ním připlazit nehodlala, ale když jsme se s dětmi najedli a uložila jsem je do postýlek, začala jsem přemýšlet, co se mnou bude dál, když Ota odejde...

Hezky rychle mi totiž docházelo, že jestli si Ota opravdu sbalí svých pár švestek a odstěhuje se od nás, můj život, takový, jaký žiju a jaký se mi líbí, bude v troskách.

Ze svého malého platu sotva zaplatím poplatky za udržování velkého domu, který jsem zdědila po našich a ti zase po tátových rodičích, a nejspíš bych ho musela prodat, což by mě zničilo. Je to jediný domov, který jsem kdy měla, a vždycky jsem doufala, že v něm jednou bude bydlet jedno z mých dětí. Úplně jsem se roztřásla, aby mě Ota nevzal za slovo. Jenže... Copak na něj můžu zaklepat a informovat ho, že jsem jen propadla hysterii a ať si tu Mrchu klidně nechá, jen když nás neopustí?

Protože Ota nejevil vůli vyjít ven a vyvenčit Ralfa, kterého v noci, je-li doma, venčí vždycky on, přes hedvábnou bledě modrou noční košilku jsem si přehodila svetr a pustila Ralfa na chvilku na zahradu. Ralf se na mě sice díval vyčítavě, protože páníček s ním obvykle obejde blok, ale mně se nechtělo oblékat, tak jsem mu párkrát hodila klacík co nejdál do zadní zahrady, aby se aspoň trochu proběhl.

Tu noc jsem toho moc nenaspala.

Ota, který prozíravě nebo ze zbabělosti (nebo spíš proto, aby se vyhnul střetu se mnou) strávil noc v pracovně, přišel ráno k snídani a choval se, jako by se mezi námi, respektive mezi ním a tou hnusnou Mrchou, nic nestalo. Nalil si z konvice, kterou jsem postavila na jídelní stůl, kávu a sáhl po rohlíku se sýrem, který jsem připravila pro Otíka. Až jsem ho musela obdivovat, protože já se třásla jako sousedovic ratlík Bingo, když si s ním začne náš černý puli Ralf pohrávat mezi tlapami.

V poradně jsem ten den nestála za nic. Pořád jsem si to všechno probírala ze všech stran, ale nemohla jsem najít správné řešení. Přece přilízt ke křížku by měl Ota, ne? Přitom jsem měla fundovaně vymyslet plán na záchranu manželství Pavla a Marty Čechových, které se rozpadalo jednak neblahodárným působením Martiny ovdovělé matky, která nedisciplinovaně navštěvovala mladé bez předchozího oznámení skoro každý den s plnou pusou nevyžádaných rad a pokynů, a druhak Pavlovou neschopností najít a udržet si alespoň nějaké zaměstnání.

Když jsem Martě naordinovala týden bez matčiných návštěv (jak jí v tom mám zabránit...?) a Pavlovi zvýšenou aktivitu při hledání místa nebo alespoň brigády (poslala jsem ho k supermarketům, kde pořád hledají někoho na vykládání kamionů), zavolala jsem svým nejlepším kamarádkám, že potřebuju nutně svolat na večer dámský pomocný klub. Ačkoli jsem je svolávala na poslední chvíli, nepřeslechnutelné slzy v mém třesoucím se hlase holky přesvědčily, že se jedná o mimořádně důležitou záležitost a že je třeba jednat okamžitě. Domluvily jsme se, že se jako obvykle sejdeme v kavárně hotelu Savoy na Pohořelci.

Tam, nad dvěma flaškami pinot grigio a několika panáky griotky, kterou všechny milujeme, jsem Otův poklesek probrala s nejlepšími kamarádkami na světě, Helenou, Magdou a Nelou. Po vášnivé debatě, kdy vzduchem lítaly sprosté nadávky (směřující k Otovi, samozřejmě), které zde rozhodně nejsou reprodukovatelné, jsme dospěly (ne úplně jednohlasně, Nela hlasovala pro kastraci manikúrovými nůžtičkami a pro nemilosrdné zapuzení) k tomu, že zůstat se dvěma dětmi úplně sama samotinká v tom zlém ošklivém světě plném nástrah není pro ubohou slabou ženskou žádný med, takže bych měla vyčkat věcí příštích a doufat.

V co teda, to jsem nevěděla tenkrát a nevím to ani teď.

Nejsilnějším argumentem pro odpuštění nevěrnému manželovi bylo to, že jsem v té době (stejně jako teď) pracovala v manželské poradně jen na částečný úvazek a podle toho vypadala i moje (ne)výplata, protože Ota jako šéf směny leteckých dispečerů na Ruzyňském letišti slušně vydělával a já se jednak mohla věnovat víc dětem, druhak nést na svých křehkých bedrech péči o celou domácnost.

Nu, měla jsem pocit, že to nakonec dopadlo jako v pohádce.

Nebo jako u renomované manželské poradkyně (ha ha ha).

Ota to tenkrát před lety s tou ženskou totiž nakonec opravdu skončil (ale pár týdnů mu to trvalo), dokonce se mi jakž takž omluvil (Coro, jsem jen chlap a ona se na mě furt lepila), na mé naléhání slíbil, že se to nebude opakovat, a doma, jak se mi tenkrát jevilo, sekal dobrotu. To mi muselo stačit - a vlastně mi to stačilo.

O nějaké lásce mezi námi už nemohla být řeč.

K výročí svatby mi ten rok manžel koupil prsten s černou perlou a k narozeninám mi dal poukaz do mého oblíbeného butiku na deset tisíc korun. V létě jsme si pak taky vyjeli na báječnou dovolenou k moři, všichni, celá rodina (kromě Ralfa - toho jsem hodila na krk Heleně, která také bydlí v domku se zahradou), a Ota se rozhodl nešetřit. Pronajali jsme si na jihu Španělska, na Costa del Sol, krásný bílý dům v zahradě zastíněné vysokými palmami, s bazénem a nádherným panoramatickým výhledem na hladinu Středozemního moře. No, co vám budu povídat - jen pitomá nána by si nespočítala, že když nepřestane házet kyselý ksichtíky, manžílek se zase vrhne do náruče nějaké utěšitelky.

A teď tady zase sedí, nevidí, neslyší.

A píše esemesky.

Komu...?

Nejvyšší čas uspořádat zase dámský dýchánek.

A promyslet válečnou strategii.

Tentokrát jsem holky chtěla pozvat k sobě domů, protože cenové poměry v kavárně hotelu Savoy se radikálně změnily a my tam přestaly chodit. Oblíbily jsme si kavárnu U Zelených kamen, ale já si uvědomila, že budu muset možná brzy začít šetřit.

Zbavit se na páteční večer Oty tentokrát kupodivu nebyl problém. Jindy ho musím přemlouvat, aby vzal děti a vyjel na naši šumavskou chalupu v pátek odpoledne sám, že já tam dorazím během sobotního dopoledne, což se nedělo nikdy moc často, a až dosud vždy jen kvůli tomu, že jsem potřebovala prázdný barák, abych ho mohla vygruntovat. Ne že by mi Ota chtěl pomoct s gruntováním, ale zvykl si na servis, a když jel s dětmi napřed, musel se jim postarat o páteční večeři, rozuměj ohřát jídlo, které jsem jim dala s sebou. Tentokrát na to, že přijedu až v sobotu, můj vypečený manžílek překvapivě rychle přikývl.

Až podezřele rychle...!

Vybavila jsem ho kastrolem se svíčkovou, kterou jsem si naložila už ve středu, čtyřmi šiškami vlastnoručně umatlaných péřových houskových knedlíků, pekáčem čerstvě upečených tvarohových buchet a do auta k němu a dětem (Otík se mocně vzpíral, protože chtěl zůstat v Praze a jít s kamarády na fotbal, ale nekompromisně jsem mu připomněla blížící se termín zkoušky z matiky a dohlédla, aby si syn s sebou vzal skripta a učebnici) šoupla i našeho psího mazlíčka Ralfa, který mě za to stíhal vděčnými pohledy a pohodlně se usalašil vzadu na Otíkově brašně.

Lítání po šumavských lesích Ralfíček miluje.

Když mi koncová světla našeho obrovského černého esúvéčka zmizela z očí, vrátila jsem se do domu a začala připravovat občerstvení pro kamarádky. Během půlhodinky jsem vykouzlila salát z polníčku s mořskými plody, vajíčka na tvrdo plněná tuňákovou pomazánkou a jednohubky z uzeného sýra a oliv. Jako moučník jsem hodlala podávat čokoládovou zmrzlinu s jahodami. V lednici se chladilo několik lahví pinot grigio a pro Nelu, která se chystala otěhotnět a dodržovala zdravou životosprávu, jsem připravila velký skleněný džbán s ledovým čajem. Pustila jsem naplno topení vzadu v zimní zahradě a prostřela jsem kulatý stůl.

Dýchánek mohl začít.

Nejdřív dorazila Nela. Plnoštíhlá sexy zrzkami vrazila do rukou krabici s jablkovým štrúdlem a čokoládovými sušenkami, informovala mě, že je musela Matýskovi doslova odsekat z rukou a musela slíbit, že zítra upeče další várku, a když jsem jí v krátkosti řekla, co je na programu večera, informovala mě, že jestli si Ota zase začal s nějakou krávou, osobně ho s rozkoší konečně vykastruje.

Nele to v citrónově žlutých vlněných šatech jako obvykle moc slušelo. Ona i její manžel Mirek jsou stavební inženýři a vybudovali společně stavební firmu, zaměřenou na průmyslové stavby, která jim báječně prosperuje. Zdá se, že život na čerstvém vzduchu prospívá i jejich manželství, protože Nela mluví už asi půl roku o dalším těhotenství - pokud se to povede, bude to už jejich čtvrté dítě. Doma měla osmnáctiletou Evu, šestnáctiletou Danku a osmiletého Matěje. Pokynula jsem jí, aby šla dál, že občerstvení je připravené v zimní zahradě vzadu.

Sotva jsme si přiťukly (Nela samozřejmě tím ledovým čajem), zazvonil zvonek a já znovu vyběhla na přední zahrádku otevřít Magdě a Heleně, které přišly spolu. Holky mi předaly krabice s proviantem, jímž hodlaly přispět k úspěchu večera, a následovaly mě do domu. Magda je drobná blondýnka, která vypadá spíš jako středoškolačka než jako seriózní profesorka na gymnáziu, tím spíš, že se přihnala v džínách, tmavě růžové kožené bundičce a bleděrůžové huňaté šále. Helena, umělecká fotografka a pravá bohémka, byla pod kabátem z tmavě rudé umělé kožešiny zabalená ve skoro průsvitném bavlněném sárí sytě meruňkové barvy, k němuž zvolila růžové doplňky a v němž, díky opálení z na nedávné dovolené v Tichomoří a svým černočerným vlasům i očím, vyhlížela jako nefalšovaná Woopi Goldbergová. Vsadím se, že po ní lidi chtěli cestou ke mně autogram. Magdin manžel Luděk učí na strojní průmyslovce a mají spolu dvě holky, Lindu a Martinu, kterým je teď třináct a devatenáct let. Helena zůstala jako jediná z nás dlouho svobodná, ale těsně před čtyřicítkou, před třemi lety, potkala ovdovělého lékaře Jana, který sám vychoval tehdy už dospělého syna Jeníka, studenta medicíny. Helenu manželství překvapivě zklidnilo, najednou zjistila, že ji baví vařit a po večerech vysedávat doma s manželem. Bývalá pařmenka se změnila k nepoznání. Ale příšerný vkus v oblékání jí, jak vidno, zůstal. V růžovooranžové kreaci, která se kolem ní čeřila jako zapadající slunce, byste si ji spletli s plameňákem.

Odvedla jsem holky do zimní zahrady k Nele, a když jsme se všechny usadily, pozvedla jsem sklenku vína k přípitku. Pobídla jsem děvčata, aby si posloužila vším, co je na stole i servírovacím vozíku, na nějž jsem vyskládala Magdin špenátový quiche s uzeným lososem a misku s česnekovou pomazánkou i Heleninu božskou kuřecí roládu s jatýrky, a teprve pak jsem začala vyprávět o svém podezření ohledně Oty.

„Ty vajíčka jsou skvělý, taky je musím někdy udělat,“ podotkla Helena, když si brala už páté vejce, bohatě naplněné tuňákem s majonézou. „Hele, Coro, jestli si pětačtyřicetiletý chlap píše s někým celý večer esemesky a nechce říct s kým, tak není o čem hloubat. Ten parchant to udělal znovu.“ Sáhla po šestém vejci a sotva ho slupla, strčila si do pusy chlebíček s česnekovou pomazánkou.

„Taky si myslím,“ přidala se Nela. „Tohle není podezření, to je jistota.“

„Jo, Ota si zase našel ženskou.“ Magda se smutně usmála. Jediná z mých kamarádek si prošla podobnou zkušeností jako já. Bylo to asi před pěti lety, když Luděk, vášnivý horolezec, po vážném zranění odjel na pár týdnů do lázní a tam se spustil s nějakou kalupinkou. Zdravotní sestřičkou z místní lázeňské nemocnice, která se mu nadstandardně věnovala zejména mimo léčebné procedury. Když se vrátil domů, nevěděl nic lepšího, než se Magdě s milostnou avantýrou pochlubit. Vysvětlil jí, že už údajně všechno mezi ním a tou ženskou definitivně skončilo jeho odjezdem domů, že to byla jen lázeňská epizoda, ale nechce žít ve lži.

Svatá ty prostoto...!

Nechce žít ve lži.

Podle mě se ten hajzlík chtěl před manželkou zaprsit, jaký že je to borec, a na Magdiny city při tom vůbec nedbal. Magda zvažovala nějakou dobu rozvod, protože ji manželova nevěra samozřejmě moc zranila, a stejně jako já cítila, že už nikdy nebude nic jako dřív, ale Luděk si tehdy uvědomil, co pro něj manželka a rodina znamenají, a uprosil ji, aby mu odpustila. Od té doby seká latinu, dala bych za něj ruku do ohně.

Jenže smutný úsměv ještě Magdě z tváře nezmizel.

„Někde jsem četla,“ poznamenala Helena, „že když někdo jednou zahne, je vysoká pravděpodobnost, že to udělá znovu.“ Omluvně koukla na Magdu. „Jak jsi na tom, Coro? Myslím finančně. Můžeš si dovolit rozvod? Ukládáš si stranou nějaký prachy?“

„No a jak asi,“ odsekla jsem nakvašeně. „Moc dobře víš, že odjakživa dělám na poloviční úvazek, protože Otovi vyhovuje, že se starám o haranty, dům, čokla i zahradu a on má svůj klid a čistý svědomí. Je ale pravda, že vydělává a nežijeme si špatně,“ připustila jsem. „A jaks to myslela, jestli si dávám stranou prachy?“

„No, chytrá ženská,“ vysvětlovala s ne moc dobře hranou trpělivostí kamarádka, „kterou už manžel jednou podvedl, si ulejvá co nejvíc peněz stranou, pro případ, že by to ten parchant udělal znovu a chtěl ji opustit. Copak ty vážně nemáš něco ulito?“

„Ne.“

„Tak jsi pitomá,“ informovala mě nemilosrdně Helena. „Hned si začni dávat něco vedle. I kdybys měla jen pár tisícovek, budou se ti hodit. Neboj, já tě můžu založit, ale musíš mít vlastní prachy. Měla bys v práci nadhodit, že potřebuješ dělat na plný úvazek.“

„Vždycky jsem pracovala na poloviční,“ fňukala jsem.

„S jedním harantem na vysoký a druhým na střední poloviční úvazek u soudu neobhájíš,“ nadnesla Magda. „Otovi vyměří alimenty jen na děti a ty budeš muset makat, ať chceš, nebo nechceš. Jo, kdybychom byli v Rakousku...“ zasnila se kamarádka. „Tam bys nemusela do konce života máknout a Ota by ti platil jako mourovatej.“

„U jakýho soudu?“ vyjevila jsem se.

„Přece se s ním rozvedeš, ne?“ předpokládala Nela.

„Nechci se rozvádět,“ informovala jsem kamarádky.

„Ne...?“ podivila se Helena. „A to chceš žít s chlapem, kterej si pořídí přinejmenším už druhou bokovku a ani se nenamáhá to před tebou skrývat? Copak bys s ním ještě mohla být? Důvěřovala bys mu? Přece by ti v poradně plný úvazek dali, ne?“

„No, to asi dali. Ale Janička příští týden skládá zkoušky na gymnázium, ten přechod nebude jednoduchej, i když je chytrá. A Otíkovi hrozí, že neudělá zkoušku z matiky, musí se učit... Děti jsou zvyklé, že jsem s nimi hodně doma a věnuju se jim.“

„Jéžiš, jsou velké,“ upozornila mě Helena. „Ota je dospělý.“

„Janičce je teprve patnáct,“ odsekla jsem.

„No, jiný děti se s pracujícími matkami taky vyrovnaly. Podívej se na nás,“ vybídla mě Nela. „Eva je taky na vysoké a Danka na průmce a my s Mirkem jsme často v práci dlouho do večera. Holky se o Matěje v pohodě postarají, napíšou s ním úkoly, Evka uvaří večeři... Ne každý den, ale když je potřeba, zvládnou to. A tvoje děti by to taky zvládly, beztoho je strašně rozmazluješ,” rýpla si do mě kamarádka.

Pokrčila jsem rameny.

„Nechci se rozvádět,” trvala jsem si umanutě na svém. „A co chceš dělat?” zeptala se Magda.

„Musím zjistit, kdo je ta Potvora, a zatrhnout jim to.” „Víš, kdybych mohla vrátit čas,” usmála se na mě smutně Magda, „od Luďka bych odešla, když se mi tehdy přiznal. Stejně je to pořád ve mně. Neumím mu odpustit. Od tý doby už nic není jako dřív. Bála jsem se zůstat s holkama sama, myslela jsem, že bych to nezvládla... Zejména finančně. Teď vím, že bych to byla zvládla, ale tenkrát... Tenkrát jsem se od něj nechala ukecat, abych s ním zůstala, ale nějak na to nedokážu zapomenout, nedokážu se tím přestat trápit. Nevěřím mu, že to neudělá znovu. Proč mi o tý ženský vůbec říkal, když to byl jen úlet a, jak mi tvrdil, ve skutečnosti chtěl zůstat se mnou? Někdy tak o tom přemýšlím a říkám si, že si nejspíš potřeboval dokázat, že se ještě na něco zmůže. A řekl mi to, abych si nemyslela, že je nějakej ušláplej podpantoflák. Chodili jsme spolu od šestnácti a asi ho přepadl pocit, že mu v životě něco uteklo, což můžu pochopit, ale nemůžu mu odpustit, že mi o tom řekl. A ty, Coro, jsi Otovi už jednou odpustila. Vážně mu dokážeš odpustit podruhé?” „Kdo mluví o odpuštění?” podivila jsem se. „Nikdy mu to neodpustím. Já jen nechci, aby mě opustil. Chci, aby se o nás staral, nosil domů peníze. Nechci zůstat na domácnost a na děti sama. Jsem manželská poradkyně bez klinické praxe, můj plat by nám stačil sotva na inkaso. Jen si vzpomeňte na Zuzanu,“ připomněla jsem společnou spolužačku ze základní školy, která nedávno ovdověla a musela prodat dům, který zdědila po rodičích, protože si jeho údržbu nemohla jako učitelka v mateřské škole dovolit. „Musela se odstěhovat do mrňavého bytu na sídliště a namísto ve školce teď maká v nějaké pojišťovně, aby uživila děti. Tohle nechci. I kdyby mi v poradně dali plný úvazek, výplata by nestačila na život, na jaký jsme zvyklí,“ rozohnila jsem se. „A proč mám o ten život přijít kvůli nějaké Potvoře?“

„Coro, opravdu ti to za to stojí?“ zajímalo Nelu.

„Jo.“

„Tak proč jsi nás vůbec pozvala?“ zeptala se Helena.

„Potřebuju zjistit, kdo to je.“

„Chceš, abych Otu stopovala?“

„Třeba.“

„Uvědomuješ si, Coro, jak velký je letiště?“

„Potvoru si určitě nabrnknul zase v práci.“

Nakonec se k roli detektiva uvolila Magda, protože jako učitelka končí po poledni a může okolkovat u výjezdu z letištního zaměstnaneckého parkoviště. Helena má sice volnou pracovní dobu, ale té by mohl Ota i s Potvorou klidně frnknout před nosem, protože Helena málokdy udrží pozornost u něčeho, co se jí bytostně netýká. Domluvili jsme se, že Magda zkusí pořídit pár fotek, z nichž by se dala Potvora identifikovat.

A já si ji pak podám.

Holky se sice shodly na tom, že když chlap zahne podruhé, je to naprosto neodpustitelné a ženská by ho měla vymést koštětem z baráku a navíc ho pořádně oškubat, ale já si mlela pořád dokola, že chci manželství udržet za každou cenu a na nějaký štěstí a důstojnost se můžu ve svým věku klidně vykašlat.

„Lámu nad tebou hůl,“ pravila Nela a podala si poslední plněné vejce, k Helenině zjevné nelibosti. Helena po něm sama sáhnout nemohla, protože třímala v levé ruce kousek štrůdlu a v pravé dílek Magdina nedostižného špenátového quiche.

Já si nalila další sklenku pinotu a Magdě jsem nařídila: „Hlídkovat musíš už v pondělí. Nechci to protahovat.“

V sobotu ráno mě pekelně bolela hlava. Moc mi nepomohl ani rozpuštěný acylpyrin, který jsem do sebe hodila jako panáka na ex. Zdá se, že pinot grigio jako lék na ženské zoufalství funguje jen dočasně - jeho účinek končí ranním proloupnutím očí. Vypila jsem hrnek kafe, vzala si kousek štrůdlu, co přinesla Nela, a odhodlaně šla vyjet s autem z garáže. Jako rodinné auto Ota pořídil Audi Q7 a mně, abych si mohla jezdit po nákupech a jeho tím neobtěžovala, stříbrné Audi TT. Trochu výstřední autíčko, to uznávám, ale mně se líbilo a Ota si sakra může dovolit mi ho koupit. Napadlo mě, že jestli od nás Ota odejde, budu si muset koupit něco většího, kam se vejdou dvě velké děti i pes.

Do kufru jsem postupně nanosila dvě obrovské tašky s nákupy, plastovou dózu s naloženou vepřovou panenkou na večerní grilování a malou tašku s pár kousky oblečení na víkend pro sebe. Abych rodinu odškodnila za páteční nepřítomnost, rozhodla jsem se, že k sobotnímu pozdnímu obědu uvařím italskou rajčatovou polévku s olivami a mozzarelou a palačinky s meruňkovou marmeládou, které moje děti milují.

Na naši chalupu v Borové Ladě na Šumavě jezdím vždycky přes Dobříš, Volyni a Vimperk, na rozdíl od Oty, který preferuje trasu přes Plzeň a Horažďovice, protože má pocit, že po dálnici je to rychlejší. Na tom mi ale nezáleží, jezdím ráda pomalu a vychutnávám si pohled na okolí. Vyjela jsem tedy od nás ze Sibeliovy ulice dolů ke Strahovskému tunelu a užívala si řízení na klidných sobotních dopoledních silnicích.

Cestou jsem se stavila ve Vimperku v supermarketu a koupila jsem dvě lahve pinot grigio z oblasti Veneto, dvě dvoulitrové koly jako úlitbu svým puberťákům, šunky, sýry a čerstvý chléb. A navrch velké balení čokoládové zmrzliny.

Do Borové Lady jsem dorazila v pravé poledne. S potěšením jsem kvitovala, že Otík sedí venku před chalupou u stolu, zabalený do péřové bundy, a před sebou má rozložená skripta.

Ralf, když mě viděl, jen zvedl hlavu a líně pohodil oháňkou.

Ota ani Janička nebyli v dohledu.

Políbila jsem svého devatenáctiletého synka, nenápadně se přesvědčila, že ve skriptech neschovává nějaké čtení, a podrbala Ralfa za jeho huňatým černým uchem.

Zeptala jsem se:

„Kde je táta? A Janička?“

Otík zvedl hlavu.

„Janina šla s Květou asi před hodinou k Mrázkovým podívat se na koně. Táta musel zmizet hodně brzy ráno, protože já si nařídil budík na sedmou, a to už tu nebyl,“ informoval mě synek bezelstně. „Vzkaz nenechal,“ dodal lhostejně.

Usmála jsem se, ačkoli to ve mně vřelo.

Ten parchant.

Nechá děti samotné v chalupě a ani nedá vědět, kde je.

Otík vstal, pomohl mi vynosit jídlo z auta do kuchyně a pak se neochotně vrátil k učení. Matematika na elektrotechnice byla pro Otíka tvrdý oříšek, i když z ní na průmyslovce maturoval za dvě. Pomalu jsem všechno jídlo utřídila, pak jsem si uvařila šálek kávy a přemýšlela, jestli je nebo není taktické Otovi zavolat na mobil a chtít po něm, aby mi vysvětlil, proč nechal děti jen tak na chalupě samotné. Jsou sice velké, ale naše chalupa stojí jako poslední ve vesnici kousek dál od ostatních stavení, a Ralf je sice velký, ale určitě ne hlídací.

Sáhla jsem po mobilu.

Koneckonců jsem právoplatná manželka.

A jako matka přece musím reagovat na to, že se za ranního kuropění vyplížil z chalupy a ani těm malým, nevinným, nebohým dětem neřekl, že jde ven, natožpak aby je informoval, kde ho mohou najít, kdyby ho potřebovaly. Ano, jednám ve jménu posvátnosti rodiny, ujišťovala jsem se. Posadila jsem se na pohovku pod oknem, kde je nejlepší signál, a vytlápla na mobilu Otovo číslo.

Trvalo snad několik minut, než se uráčil mi to zvednout.

„No, co je?“ houkl neurvale.

Obrnila jsem se trpělivostí a klidem.

„Právě jsem přijela do Lady. Kde jsi?“ zazpívala jsem.

„Vyšel jsem si... na houby.“

Jo, to ti tak věřím.

„Nechal jsi tu děti samotné,“ poznamenala jsem naoko starostlivě.

„Coro, nechtěl jsem je budit.“

„No jo,“ hodila jsem radši zpátečku. „Kdy se vrátíš?“

„To ještě nevím...“ vysoukal ze sebe Ota neochotně.

„Aha.“

„Ztrácím signál,“ informoval mě nejspíš lživě manžel.

Koukla jsem se na displej.

Hovor byl ukončen.

Ten mizera...!

Nevěděla jsem, co si mám o tom myslet. Respektive jsem to až moc dobře věděla, ale nechtěla jsem si to připustit. Chtěla jsem setrvávat v naději, že ty esemesky znamenají... No, že mi třeba Ota chce koupit k narozeninám něco, o čem ještě nemám vědět, a radí se o tom se svou sestrou, která žije v Kanadě.

Například.

Ha ha ha...

Kde ten Ota je? Že by byl na houbách, o tom dost pochybuju.

Přece by ale nebyl tak pitomej, aby se s Potvorou bezostyšně promenoval tady po okolí? Musí mu být jasný, že by se to ke mně doneslo dřív, než by se vrátil domů. Tahle chalupa se v naší rodině dědí už po generace stejně jako moje křestní jméno - první Coru si nějaký můj pra pra prapředek přivezl z bůhví jaké války odněkud z jihu Evropy. Myslím, že už jsem pátá Cora v naší rodině. No, a protože chalupa je moje, zdejší lidi budou vždycky na mojí straně. Vždyť jsem tu prakticky vyrůstala.

Myslím, že kdyby se tu Ota někde objevil s jinou ženskou než se mnou, už bych to věděla. Tak to tady u nás chodí. Mě tu považují za starousedlíka - ještě moji prarodiče tu bydleli, děda byl hajný. To až mamka se provdala za tátu a odstěhovala se s ním do Prahy. Otu tu všichni považují za náplavu - stejně jako mého tatínka, i když sem jezdil skoro padesát let, moc to tu miloval a staré stavení po máminých předcích zveleboval. Nebylo mu to nic platné - tady to takhle prostě je.

No, Ota chce mít nejspíš klid na esemeskování.

Ten mizera...

Vypila jsem kávu a připravila si těsto na palačinky. Ze dvou litrů mléka, Otík je polyká po tuctech. Když jsem smažila poslední, objevila se Janička se svou kamarádkou Květou.

„Jé, mami, palačinky. Můžu je namazat?“

Nechala jsem holky, ať se činí, a vyšla si nahoru do ložnice pro tričko s krátkým rukávem, protože mi začalo být horko. Pozdní říjnové sluníčko začalo po poledni nabírat na síle a byla jsem rozpálená od plotny. Palačinky ze dvou litrů mléka se nenasmaží za chvilku.

Odhodila jsem zpocené tričko a letmo pohlédla z okna.

A uviděla je.

Ten zatracenej mizera...

To, že naše tři sta let stará chalupa stojí na konci vesnice, kousek stranou od ostatních, skoro až u lesa, má tu výhodu, že je ze všech oken v patře nádherný výhled na okolní lesy. Ota a nějaká ženská lenivě přicházeli po Jelínkovic louce od státních hranic směrem k naší chalupě, ale na rozcestí asi tři sta metrů odtud se zastavili a já šokovaně přihlížela, jak manžel tu cizí ženskou objímá.

To jejich nechutné muckání mi připadalo nekonečné. Trvalo celou věčnost, než se od sebe odtrhli. Pak Ota, jako by se nechumelilo, zamířil domů a Potvora se pomalu vydala po cestě, která vede do Kvildy. Posadila jsem se na posteli. Nemohla jsem uvěřit, že se mi tohle děje. Manžel si vodí ženskou skoro až domů, klidně ji přivede na dohled k baráku, i když ví, že jsem doma. Bylo mi jasné, že se Ota s Potvorou nehodlá nijak skrývat. A bylo mi jasné i to, že to pro mě neznamená nic dobrého.

Spíš naopak...!

Rychle jsem vlítla do koupelny a pustila studenou vodu. Musím získat aspoň chvilku, abych se vzpamatovala. Předstíráním, že se sprchuju, na chvíli setkání s manželem oddálím. Opláchla jsem si obličej, ale moje tváře žhnuly jako kamna.

Vyšla jsem z koupelny a zjistila, že Ota se nenamáhal vyjít za mnou nahoru, takže veškeré předstírání bylo zbytečné. Oblékla jsem si nové bledě růžové tričko s širokým lodičkovým výstřihem a za uši si kápla cerruti. Ne kvůli Otovi, na něj to stejně neplatí.

To kvůli sobě, abych se lip cítila.

Když jsem sešla dolů do velké obytné kuchyně, Ota seděl u stolu mezi svými dětmi a cpal se palačinkou. Nejradši bych mu ji vytrhla z ruky a pleskla bych mu ji do té jeho prolhané tváře, ale samozřejmě jsem se ovládla a vysoukala ze sebe křesťanský pozdrav. Janička mi jednu palačinku nandala na talířek a podala mi ji. Posadila jsem se stranou a pozorovala manžela. Ten si povídal s Otíkem, škádlil Květu a na tváři mu bylo lze číst kdeco, ale lítost nebo provinění rozhodně ne.

Ten mizera mizemej...

Rozhodla jsem se, že se budu tvářit, jako by se nic nedělo, dokud si nerozmyslím, co opravdu chci udělat, ale bylo to těžké. Moc těžké. Nejradši bych Otu mlátila pádlem po hlavě. Tu zatracenou ženskou jsem nepoznala, jsem si skoro jistá, že jsem ji nikdy předtím neviděla. Ale bylo tu něco, co mnou otřáslo.

Setsakramentsky otřáslo.

Potvoře nebylo víc než pětadvacet.

Po zbytek víkendu se Ota sice držel doma v chalupě, ale jeho esemeskování nebralo konce. Zalezl si do kouta, na tváři se mu usadil takový ten spokojený výraz šťastného idiota, že kdykoli jsem na něj pohlédla, měla jsem permanentní chuť ho škrtit, a mastil jednu zprávu za druhou - a samozřejmě stejný počet zpráv i inkasoval, jak oznamoval pronikavý hvizd jeho mobilu.

V neděli se věnoval dětem a dokonce naštípal nějaké dříví. Se mnou ale mluvil, jen když potřeboval u stolu něco podat, anebo když si mě zavolal, abych mu přidržela ve stodole svítilnu, protože nemohl najít nějaký speciální šroubovák, který potřeboval k opravě sekačky na trávu. Odpoledne jsem zašla k Mrázkům, abych si vypila kávu s kamarádkou z dětství, Květinou maminkou Lenkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kdo jinému jámu kopá...sám do manželství padá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.