FANTOM Print

2017

Copyright © 2017 Petra Kubašková

Cover © Luis Royo

ISBN 978-80-7398-899-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-900-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tuto knihu věnuji Evě H., Janě P., Michale J., Radce J. a paní Kateřině T. a děkuji všem ve FANTOM Printu, kteří pomohli tomuhle příběhu na svět.

Zem, po které chodíme, promlouvá řečí nesrozumitelnou pro ty, kdo zapomněli naslouchat.

Prolog

Takže už ho opustili všichni. Nic ho tu nedrží. Všechno, co kdy dokázal, se mu scvrklo do titěrného oblázku, který teď sebral ze země a mrštil z té ohromné výšky dolů. Malý šedivý kamínek byl tak lehoučký, že vůbec nebylo možné sledovat jeho pád. Jak příznačné.

Kolik toho člověk dokáže a oni ho vezmou a zahodí. Nikdo si ani nevšimne, že se řítíte do hlubin.

Před očima se mu promítaly jednotlivé tváře. Otrávené, znechucené, některé posměšné, jiné nenávistné.

Bere ze země jeden kámen po druhém. Ty, ty, ty, rozmachuje se a vší silou vrhá malé nevinné kousky horniny do propasti pod sebou, až úsilím heká. S každým vrženým kamenem jako by se mstil jednomu z nich.

Sebral poslední kámen. Tenhle nedokáže zahodit. Tenhle miloval, ten jediný ze všech měl ještě rád – ale jen do včerejška. Nebo ne? Stiskl ten kámen v dlani a přiložil ho k srdci, jako by ho chtěl kolébat. Najednou si uvědomil, že pláče. Chlapi nebrečí, ale on teď chce.

Proč jsi mě opustila i ty? Vím, že se mnou v poslední době nebylo k vydržení. Ale copak za to můžu? Ráno vstanu a je jedno, jestli je obloha modrá, šedá, bíle zakalená, jestli je léto nebo podzim. Pro mě už dávno slunce nesvítí.

Zahleděl se do dáli. Po silnicích se šinuly líné kolony aut, pestrobarevné mraveniště kovových krabic, a v každé sedí nejmíň jeden. Jeden další, kterému je jedno, že on stojí tady nahoře a že je to naposled.

Poslední kámen, který dosud mačkal v dlani, strčil do kapsy. Třeba cestou dolů vypadneš, třeba ne. Ale i když mě teď tak moc nenávidíš, zůstaň se mnou aspoň takhle. Nechal bych ti dopis na rozloučenou, ale nevím, co bych ti vlastně psal. Všechno jsem ti už řekl. A ty…

Kamínek v kapse byl už dávno zahřátý od toho, jako ho i pod látkou pořád třímal v dlani.

Buďte tu sbohem, nevděční, lhostejní, hemžete se dál, jako by se vůbec nic nestalo.

Vrhnul se dolů.

1

NAHU

Políbila náhrdelník, políbila zemi, vložila do mělké jamky kančí zub a přihrábla kyprou půdu. Úspěšný lov. Vedle vtiskla do milované země ovčí kopýtko. Přihrábla hlínu. Zdravé stádo. Do třetice medvědí dráp. I ten překryla zeminou. Ochrana před divokou zvěří.

Ulehla vedle požehnané půdy na bok, čelem k zapadajícímu slunci, útlé paže složila před hrudí, dlouhé hnědé vlasy, spletené do několika copů, nechala sklouznout po ramenou. Slunce zbarvilo její hnědé oči do ruda, na zlatavé kůži cítila dotek krvavých paprsků. Navečer vždycky ztratily svou bílou hřejivou moc, a právě tehdy cítila jinou sílu, hlubší, poslední pohlazení před příchodem noci.

Z každé hromádky hlíny vzala špetku a posypala oblé břicho, které již neomylně sestoupilo hluboko do klína. Její dítě bude spojeno s touto zemí a jeho život bude provázet blahobyt, když ji její bohové vyslyší.

Chvíli ležela a nechala se naplnit tesklivou touhou. Vnímala chlad země pod tělem. Nikdo ji teď nesměl rušit, ani šaman.

Je žena prvního muže kmene. Je Nahu, zapadající slunce, nejkrásnější, nejzručnější z rodu. Po setmění si bude přát, aby si ji její muž naposledy vzal předtím, než přivede na svět jejich třetí dítě.

Cestou zpátky k chýši si všimla, že od skupiny lovců, pomalu se rozcházejících od ohniště, se oddělil Vari. Pěkný, svaly štíhlé a dlouhé, oči bystré, ale falešný, záludný, Nahu to pozná z křivky jeho úst, z koutků očí, z kradmého pohybu. Její náčelník se Nahu vždycky směje, že vidí duchy i tam, kde nejsou, že Vari je silný, statečný, dobrý lovec; prudký a nebojácný.

Nahu mu nechce říct, o co se Vari už tolikrát pokusil, že se tajně snažil ochutnat její tělo. Mlčí o tom, a dělá to pro dobro rodu. Teď nestojí o rozbroje. Dosud ho vždycky odehnala, toho hada, tu vychytralou, hbitou lasici.

„Co chceš, Vari?“

„Ty víš dobře. Jsem mladý, ale nebudu věčně druhý. Můžeš žehnat zemi a prosit zvířata, ale lesní medvědi jsou silní. Tvůj náčelník je obratný, ale moc často nastavuje krk. Jednou budeš moje.“

Nahu mu hledí do očí. Krásný, ale proradný. Na chvíli si vzpomene, jak Asu, mladinká dívka z jejich rodu, v létě křičela rozkoší, když ji Vari překvapil u vody, kde máčela kůže; ženy slyšely její sladkobolný nářek až k ohništi a taky viděly, jak je za to náčelník oba pořádně přetáhl holí před očima všech. Asu však vypadala, že je na tohle bití pyšná. Ostatním ženám se jen leskly oči. Na rány byly zvyklé, na slastný nářek ne. Vari byl vybíravý, ale po tomhle musel dívku Asu vzít za svou a jejímu otci teď bude odevzdávat polovinu svého úlovku až do zimy.

„Jdi spát, Vari. Lov byl dlouhý.“

Blýskne po ní očima, pomaličku ji obejde a předstírá, že se vrací do chýše. Náhle k ní přiskočí a zlehka ji zezadu kousne do krku.

Nahu strne jako laň, která zavětřila nebezpečí, a očima zoufale hledá svého muže. Je dost mladá na to, aby si její tělo i po dvou porodech zachovalo dívčí pružnost, ale dost zkušená, aby poznala, že tohle byla od Variho otevřená výzva. A ona teď stojí mezi oběma muži.

Ostatní lovci znehybněli, napjaté pohledy přeskakují jako nedočkavé uhlíky od náčelníka k Varimu a zase zpět. Tohle bude náčelníkův boj. První muž rodu uhájí svou čest i majetek, kterým je Nahu s dítětem pod srdcem, s bronzovými kroužky na pažích i nohou, lesklou čelenkou, vzácným náhrdelníkem z jantaru.

Nahu vidí, jak se jejímu muži vzdouvá hruď. Sama jako by přirostla k zemi, jako strom, neschopna pohybu. Rozbroj v jejím rodě před příchodem dalšího náčelníkova dítěte!

Náčelníkův překvapený výraz se pomalu mění v zuřivost.

„Ustup. Do chýše,“ přikáže jí pevným hlasem.

Nahu pozpátku couvá do bezpečí, ale nespouští z muže zrak. Kéž by ho mohla uprosit očima, ale na tohle je malou paní.

Z chýše již vychází první stařena. Za ní další tři ženy, mezi nimi i náčelníkova druhá žena Išava, která zahání děti. Zbylé dvě tahají Nahu dovnitř, pere se s nimi, ale jsou v přesile.

Marné naděje. Náčelník už vyrazil k sokovi. Je slyšet boj. Povykování mužů.

Hlas šamana. „Náčelníku! Neprolij kmen rodu! Mladý bouřlivák se jenom přežral jeleního masa!“

Nahu se uvnitř chýše kouše do rtů. Půda, kterou právě požehnala, bude zneuctěna, zkropena nenávistnou krví jednoho z nich.

Ach, ten had. V co doufal? Že náčelníka porazí? Co mu stouplo do hlavy? Maso jelenů v říji? Touha stanout v čele rodu? Nebo ho snad opanoval zlý duch?

Znovu hlas šamana. „Náčelníku! Zadrž! Uděl mu trest. Blíží se úplněk. Může za to jelení maso.“

Ženy vykouknou z chýše. Dovolí vyhlédnout i Nahu. Seběhl se už celý rod. Náčelník si přivolal na pomoc jednoho ze svých mužů a společně teď vlečou Variho k jeho obydlí. Krvácí naštěstí pouze z natrženého ucha. Šaman mu přes hlavu přehodí šátek, na který předtím třikrát naplival. Látku potom hodí do ohně.

Náčelník mrskne pokořeným sokem o zem. „Deset hrnců a pět paží látek vyrobí tvoje Asu a odevzdá mně, a to dřív, než se slunce v zimě začne vracet po obloze,“ zvolá. „A jestli to Asu nestihne, opatři si ještě jednu ženu, když mlsně slintáš po jiných! Ještě jednou to zkusíš, a vydlabeš rodu novou loď, slyšíš? A jestli neuděláš, jak říkám, svážeme tě v lese a necháme medvědům.“ Zacloumá s Varim a sám při tom sykne, jak bolest vystřelí z vykloubeného ramene. Zdravou paží ukáže na dva bojovníky. „Ty a ty, před chýši. Hlídat.“

Vari se drží za žebra a sotva dýchá. Zaleze do chýše a jeho mladá žena se plaše vytratí dovnitř za ním.

Náčelník se otáčí k Nahu, ale ta na nic nečeká. Pospíchá k ohništi, zapaluje si pochodeň, utíká na místo, kde došlo ke rvačce, a horečně prohledává trávu, zda na ni skanula krev.

„Šamane!“ volá někdo.

Kouzelník bere těhotné ženě pochodeň z ruky a odhání ji. „Tohle není práce pro ženské. Noste kameny!“ volá a ženy se předhánějí a ohraničují zneuctěné místo. Šaman zapálí trávu, zpívá, dupe kolem kamenného obvodu kruhu.

Nahu stojí před příbytkem a vše sleduje se ztrápeným obličejem. Její náčelník se ale usmívá, i když je zraněný. Nebrání se, když přistoupí stařena, vloží mu do úst klacík a trhne ramenem. Muž hlesne, tvář se mu zkrabatí potlačovanou bolestí. Kloub je zpět.

Stehna zhmožděná, jedno oko už otéká, ale muž bere svou Nahu do náručí.

„Byla to jen kapička nenávistné krve. Jenom se přejedl jeleního masa. Přemohla ho říje.“

Nahu položí obličej na jeho prsa. Stojí bokem, přimknout se k němu nemůže přes obrovské břicho. Náčelník se usmívá, ale ona ví svoje. Špatné znamení.

2

Přešlapovala jsem před muzeem a mrznul mi nos. Byly dvě hodiny a deset minut. Mírné zpoždění, ovšem na Danovy poměry ještě snesitelné. Najednou se asi sto metrů ode mě vynořily z podchodu dva růžové kulichy s bambulemi, jeden s bílou, druhý s černou. Bílá bambule patřila Ivetce, černá Aničce. Vedle nich se hrdě klátil Dan a už jim něco vysvětloval a horlivě gestikuloval rukou.

Mé dvě skoroneteře mě zahlédly a vyrazily úprkem ke mně, Dan rozhořčeně svěsil ruku a vrhl na mě vyčítavý pohled.

Dan je můj bratranec a taky spolupracovník. Často si vjíždíme do vlasů, já jemu míň, jelikož si je holí strojkem, což na něm vypadá velice sexy, i když se to o příbuzných říkat nemá, ne? Zato kolemjdoucí slečny po něm házejí očkem, zvláště když ho zmerčí s dceruškami coby vzorného otce. On si toho většinou bohužel nevšímá a připisuje to své „vybíravosti“. Já však dobře vím, že je v tom obyčejný strach. Na jednu stranu ho chápu. Já jsem rozvodem neprošla, zato jsem měla čerstvou zhmožděninu na srdci a věděla, jak moc bolí dostat zničehonic kopačky.

„To víš, jak vidí milovanou tetičku, máš to marný. Tak hurá dovnitř, princezny.“

„Teto, máš červenej nos, víš to? Já ti půjčím zrcátko, chceš?“

Vzala jsem si maličké růžové zrcátko ve tvaru srdíčka, které Ivetka pohotově vytáhla z batůžku.

„Hmmmm... Teď nevím, jestli mě do toho muzea vůbec pustí. Nemáš tam i make-up?“

„Co to je?“

Dan povytáhl obočí a s kroucením hlavy pravil: „Takovej béžovej krémík, kterej si teta ráno matlá na pusinku.“

„Ten si matlá i maminka. Má od toho vždycky špinavou šálu.“

Při zmínce o „mamince“ Dan zmlknul a popohnal holčičky dovnitř do budovy.

Za kasou seděla postarší šedovlasá dáma v úhledné bílé halence. „Rodinné vstupné?“

„Ne, ne. To je moje sestřenice,“ hájil se rychle Dan. Pokladní se usmála a mlčky nám prodala… rodinné vstupné. Pánbu jí to oplať.

Když jsme poodešli s lístky v ruce, rýpla jsem si do něj: „Tak moc se bojíš, aby si tě se mnou nikdo nespojoval, že bys byl ochoten si i připlatit?“ A zašklebila jsem se.

„Nevíš, kde pro mě číhá šance na nový vztah,“ řekl polohlasně, zatímco dcerky skotačily ve foyer kolem mimořádné výstavky národních krojů. „V tomto intelektuálně laděném prostředí bych mohl i natrefit na spřízněnou duši.“

„Té pokladní bylo nejmíň šedesát,“ namítla jsem.

„Nemluvím o pokladní. Třeba má dceru v mém věku,“ zamračil se na mě, „nebo dokonce mladší,“ dodal významně.

„A udělal jsi na ni dojem jako vzorný otcovský typ, a až budeme vycházet, požádá tě o číslo. Tak pojď, taťko,“ zazubila jsem se a zavěsila se do něj. Jemně se mi vyprostil a dloubl mě palcem pod culík.

Pokračovali jsme k expozicím. Chtěli jsme zde s Danem načerpat inspiraci pro náš (snad) nový komiks. Jako vždy: já obrázky, on bublinky s textem. Když už jsme byli u toho, vzali jsme rovnou s sebou jeho dcerky jako menší testovací materiál. Za výrazných protestů mé bývalé švagrové, která byla toho názoru, že to holky: za á – nebude bavit, a za bé (takhle se Andrea s oblibou vyjadřuje, jakožto školitelka bezpečnosti práce nám všechno předkládá v bodech) je to může děsit. Pravé kostry? A nějaké vykopávky? Staré knihy? Co si z toho vezmou?

„Jé, tati, kostřák, fuuuj, ten je ale hnuuusnej, má úplně rozpadlou hlavu, viď. A to ho nebolelo?“ ptala se starší Ivetka. Vzdálila jsem se od pravěké keramiky a blížila se k vitríně.

Dívala jsem se na kostru, uloženou ve skrčené poloze. Hned jsem zaostřovala na její popisek. Kostra mladé ženy, naleziště Lovosice – Prosmyky, starší doba bronzová. Proražená lebka na temeni – viditelné stopy po trepanaci. Tělo bylo zřejmě původně svázáno do kozelce, nelze vyloučit rituální účely. Mimořádně bohatá pohřební výbava. Uložena obličejem k východu, na levém boku, temenem k jihu. Žena měřila přibližně 160 cm, v tehdejší době běžných.

Prohlížela jsem si ji. Nebyli tehdy úplně malí. Vzpomněla jsem si na návštěvu středověkého hradu. Ve středověku by takto vysoká žena zřejmě již vyčnívala z davu. Asi se lidstvo od pravěku směrem ke středověku zmenšilo… a pak zase povyrostlo. Možná.

Každopádně vzhledem k mým sto čtyřiašedesáti centimetrům jsme já a tahle skrčená pravěká nebožačka byly přibližně stejně vysoké.

Proč vůbec o ní přemýšlím? Zkoušela jsem si ji představit. Jaké měli asi tehdy vlasy? Tahle kostra byla kdysi obalená masem, svaly… měla city, touhy, obavy…

„Ivetko, to není kostřák, to byla paní. Možná byla i hezká.“

Neteřinka se odvrátila se zhnuseným výrazem a pokračovala dál. „Já už na toho kostřáka nechci koukat, teto. Je hnusnej. A je žlutej a hnědej, fuj. Kosti maj bejt bílý. My je máme v prvouce bílý.“ Zajímavé. Při dnešní zálibě dětí ve všem morbidním se při setkání s realitou přece jen ošklíbají.

Turisti vedle nás nerozuměli česky, a tak se nezachichotali, jenom seriózní dáma se pohoršeně ohlédla za mou neteřinkou, jako že hlučí. Ignorovala jsem důležitou cizinku a dál se snažila vysvětlit Ivetce, že by k té kostře měla mít úctu.

„Víš, on to nebyl vždycky kostřák. Byla to normální paní třeba jako já. Už se na ni nemusíš dívat, jestli nechceš; teď ti připadá ošklivá, ale ona měla kdysi vlasy, normální oči, třeba hnědé, a nosila šaty, možná z jelení kůže nebo tak, a taky nějaké šperky, ty co má u sebe.“

„A proč umřela?“

„Asi už byla stará.“ Lhala jsem. Ivetka už chodila do druhé třídy, a tak uměla číst, ale cedulky ji pochopitelně nezajímaly. Z jakéhosi důvodu jsem jí však neměla to srdce říct, že žena zemřela mladá.

„A proč ji tam nenechali?“

„Aby ses na ni mohla podívat. A taky vždycky nenašli takhle hezky zachovalý hrobeček. Kdysi lezli do hrobů zloději a kradli jim ty hrnečky a náhrdelníky, které si tahle paní nechala.“

„A jak víš, že měla hnědé oči?“

„No… jen mě to tak napadlo.“

Ivetka pokračovala dál podél vitrín a začínala mudrovat. „Hnědé oči… a kam se jí ty oči jako ztratily? Teto, je to hnusný. Už o ní radši nemluv. Tati, a tadyto…“

Otočila jsem se zpátky k tomu, co zbylo z mladé ženy. Stopy po trepanaci lebky. Snad byla už po smrti, když jí udělali do hlavy díru. Prý se to provádělo z rituálních nebo léčebných důvodů.

Zůstala jsem stát a dívala se na žebra, která teď vypadala jako ledabyle poskládaná. Někde pod nimi kdysi tlouklo srdce.

Náhle jsem znovu uslyšela hlas dítěte. Rozlehl se mi v hlavě jako ozvěna v prázdném tunelu. Kam se jí ztratily oči? Hnědé oči… Oči…

Naskočila mi husí kůže na pažích. Na stehnech. V hlavě jsem měla ozvěnu. Hnědé vlasy… Srdce…

Nic jiného jsem nevnímala, všechny ostatní zvuky jako by přikryla tlustá deka. Aniž bych si to uvědomila, byla jsem zpátky u té nízké ploché vitríny, zírala přes sklo, jako bych cítila objetí neviditelných paží, které… hřejou… V hlavě šepot… Moje zem… Cítím chlad kypré půdy… Cítím její vůni… Vůni čerstvé hlíny… V uších šum krve a dunění vlastního tepu… vlastního?

„Moniko?“

Trhla jsem sebou. Byla jsem zpět. Tlumená stropní světla. Rozhlédla jsem se. Vedle mě stál Dan. „Padly jste si do oka? Chcete si pokecat? Ty a ta pravěká dáma?“

„Co? Cože?“

Slyšela jsem, co říká. Jen mi strašně dlouho trvalo, než mi to z ucha doputovalo do mozku.

„Civíš na ni s otevřenou pusou a reagovala jsi až napotřetí. Není ti nic?“

Zavrtěla jsem hlavou. Pořád jsem měla husí kůži. „Jdeme dál. Jenom jsem se nad ní zamyslela.“

„Chvála ti. Hezky nasávej inspiraci, mně se už v hlavě klube pěkných pár nápadů.“

Docela ráda bych nějakou tu inspiraci nasosala, jenže to bych nesměla zbytek prohlídky strávit jako ve snách. Pořád jako by mě něco tahalo vzadu za mozek, těsně nad krkem. Nutilo mě to ohlédnout se zpět, ale odolala jsem. Ostatně nevím, co bych tam viděla.

Ve foyer si ještě Danovy dcery opět vytipovaly, který kroj by si „jednou chtěly vzít na svatbu“, šedovlasá pokladní Danovi číslo své případné dcery (ani nikoho jiného) nedala, a tak jsme ještě skočili do cukrárny nabrat sílu, kalorie a já svou dávku kofeinu, načež jsme se rozloučili.

Na štiplavě mrazivém vzduchu, který mi slepil nosní dírky, se mi rozjasnilo v hlavě. To divné nutkání ohlížet se za sebe, jako bych si v muzeu něco zapomněla, bylo fuč. Danovi jsem nic nevysvětlovala. Nechtěla jsem zbytečně čelit narážkám o intimním zážitku s kostrou, jak by to určitě nazval. Na to už jsem ho příliš znala.

Ospalé, bíložlutě mlhavé slunečné zimní dny ve mně odjakživa budily divný mix pocitů, motivující i otupující směs, která jakoby voněla příslibem zítřků a zároveň vás nenechala nahlédnout skrz mlhu; slunce se zjevovalo jen jako mléčný kotouč s nejasnými okraji a vyvolávalo ve mně dojem prázdnoty a osamělosti.

Který se ještě zvýšil, když jsem nasedla do metra a dojela domů, kde mě vítal prázdný byt. Toho dne již po dvaačtyřicáté.

3

NAHU

Ženy sedí v prostorné chýši na houních a koberečcích, Nahu zdobí kostěnými korálky suknici pro svého náčelníka a Išava, její mladší společnice, druhá náčelníkova žena, s veselým úsměvem obstarává tkalcovský stav. Tu a tam koukne na Nahu, jestli je s její prací spokojena.

Stařena kolébá nejmladší náčelníkovo dítě, dceru, nyní již tři úplňky starou, zdravou i silnou. Obavy krásné Nahu se nenaplnily. Holčička přišla na svět tak hladce, jako když rybka propluje potůčkem. Nahu však nepřestávala sledovat Variho. Ani on ji. Mezi ním a náčelníkem panoval smířlivý klid, Vari mu dokonce dával větší část svého úlovku, než kolik musel. Nahu však stále tušila, že je to jako teplé, klamavé dusno před bouří. Vari náčelníkovi podstrojoval, jejich potyčka byla již dávno zapomenuta a všichni ji přisoudili úplňku a jelení říji.

Nahu přišije poslední korálek a zuby utrhne nitku z jelení šlachy. Její mladší společnice Išava k ní přistoupí a podává jí hotový kousek látky. Hodná dívka, mladá, nezkušená, ale poddajná a vlídná. I její bříško už se vzdouvá. Hledí si svou starší paní naklonit. Išava je drobná, plachá, s obličejem jemným a něžným jako ptáček. Když ji náčelník na jaře přivedl ze sousedního kmene, Nahu si ji okamžitě oblíbila. Zároveň jí však nezapomínala neustále dávat najevo, kdo je tady první paní. Tak to chodilo. Nahu bude první jíst, jí bude náčelník skládat lov a taky to bude ona, kdo rozdělí práci.

Teď Nahu vyjde ven, lůno po porodu již plně zotavené, ňadra ještě plnější než předtím. Obejde chýši a ubírá se k zásobní jámě. Opodál mezi stromy jako by náhle zahlédla… Variho? U dubů? Co tam dělá, sám a u poradních stromů, když ostatní jsou ještě na lovu?

Všimne si jí. Rychle se sehne a něco zvedá ze země. Opět se napřímí. Teď kráčí k ní.

„Šel jsem před ostatními. Vidíš? Ztratil jsem tu svůj nejlepší nůž. Věděl jsem, že bude ležet tady.“

Nahu ho sleduje přimhouřenýma očima a mlčí.

„Co tak stojíš? Nemáš dost práce?“

„Nejsem tvá žena, po mé práci ti nic není.“

Muž se usměje jako liška. Nahu nenávidí ten úsměv. Dobře, že tu ostatní ještě nejsou. Raději pomalu couvá zpět kolem chýše. Neudělá však ani pět kroků a Vari ji probodne očima. Jako by jí do nich spadlo jehličí, zatočí se jí hlava, musí se něčeho chytit, žádnou oporu však nemá na dosah, a tak naprázdno hmatá pravicí do vzduchu a snaží se udržet na nohou. Vari přiskočí a zachytí ji.

Chce se mu vytrhnout, ale sevře ji pevně nad lokty a chraplavě jí šeptá přímo do ucha: „Za to bití mi zaplatíš, schválně tu stojíš a vábíš mě, ale pamatuj si, že zaplatíš. Tvůj náčelník nemá oči všude, počkám si na tebe, a pak…“

„Ty hade, hade,“ šeptá, ale se svaly mladého silného bojovníka se nemůže měřit. Co jí chce udělat? Zmocnit se jí jako muž? Ostatní tu přece můžou být každou chvíli, a kdyby vykřikla, ostatní ženy vyjdou z chýše a budou chtít vidět, co se děje. Podruhé by přece Vari už nebyl tak neopatrný…

Vari jí teď přidrží paže za tělem jen jednou rukou a tou druhou vytáhne odněkud kostěný amulet na tlusté kožené šňůrce. Dole je provrtaný a visí z něj kostěné korálky. Je na něm zaschlá krev. Nahu krev pozná, je rudohnědá, drolivá.

„Vidíš to? Vidíš? Víš, co to je?“

Nahu třeští oči. A neví. Amulet… Kulatý, s rytinami, na koženém řemínku, potřísněný krví.

„Nezbavíš se mě. Boj se mě.“

Že by ho posedl zlý duch?

„Pusť mě,“ procedí Nahu mezi zuby a modlí se, aby neupadla, kdyby ji poslechl.

Vari pustí její paže a místo toho ji bolestivě zatahá za dlouhé kaštanové copy. Jedovatě se zachechtá a poodstoupí o dva kroky. „Copak, má milá? Máš strach? Z kousku zkrvavené kosti? To ti jich náčelník nenosí domů dost?“

„Táhni mi z očí,“ řekne Nahu a už v tom okamžiku ji to mrzí.

Je u ní jediným skokem jako rys. Popadne ji, jednou rukou zacpe ústa a vleče ji do křoví.

Najednou se o kus dál ozvou lovci, hlaholí, rozradostnění úspěšným lovem. Vari ženě stále zacpává ústa.

„Teď mlč. Mlč. Nikomu o tomhle neřekneš. Ani náčelníkovi, ani šamanovi, ani stařeně. Nikomu! Nebo se ti zle povede, tobě i tvým spratkům. Vidělas ten amulet?“

Nahu bezmocně svraští čelo, očima už skoro žadoní, aby ji konečně nechal být. A mlčí. Nechce, aby ji náčelník už zase viděl s Varim. Mohl by si myslet, že se tajně scházejí.

Vari ji hrubě odstrčí a ona několik kroků klopýtá, a pak pospíchá k zásobní jámě, co nejrychleji může, i když má nohy náhle slabé jako novorozené kůzle.

Vari vytahuje zpod opasku nůž a volá na náčelníka: „Byl tady! Já to věděl! Oslavme lov, náčelníku, ať se dobře vede rodu!“

Nahu slyší smích svého muže, ale zpoza chýše už nevidí ani na jednoho z nich.

Kéž by toho hada rozsápali medvědi, za to, že vyhrožuje jí a jejím dětem. Kéž by ho zakousli vlci. Přeje si to z celého srdce, i když ví, že to není správné, ale nedokáže v sobě ztišit nenávist. Její děti, její rod a půda, které se naučila žehnat od své prabáby, jsou jí nade vše.

Kéž by ho sežrali vlci!

Večer uléhá znepokojena. Dcerka je neklidná. Sliní a cpe si pěstičky do úst. Začínají jí růst zoubky. Příliš brzo, ale u dvou starších dětí to bylo zrovna tak. Maličké děvčátko pláče, stařena je kolébá v náručí, Nahu přikládá k prsu. Stařena mezitím přiloží do ohně, v kotlíku ohřeje trochu kozího mléka, namočí do něj kus hadříku, bere dítě od Nahu a tře mu bolavé dásničky. Po drahné době dítě usíná v náruči stařeny, znovu zavírá oči i Išava, kterou už pomalu zmáhá postupující těhotenství, takže usíná hned, jak holčička utichne.

Nahu však nemůže zamhouřit oka.

Po chvíli ticha se připlíží Asu, Variho mladá žena, z vedlejší chýše. Tahá Išavu za rameno a budí ji.

„Vstávej, prosím, není u vás Vari? Nebyl tu?“

Nahu zbystří, ale předstírá spánek.

Išava jenom ospale zakňourá, ale Asu nedá pokoj. „Vzbudila jsem se, není v chýši ani nikde kolem. Mám strach.“

„Počkej do rána, možná šel lovit sovy. Chycené za tmy mají pro šamana větší cenu. Jdi spát,“ špitne unaveně Išava.

Asu vychází ven, vzdychá, Nahu ji slyší, jak ještě chvíli přechází před chýšemi, a potom se opět rozhostí ticho.

Kéž by ho už trhali vlci, pomyslí si Nahu, a ani se na své houni nepohne.

4

Večer, půl desáté. Moje oblíbená doba na spaní, kdy jsem už příjemně zlenivělá, ale ještě ne přetažená. Pokud vychytám tuhle chvilku, usínání je lahoda. Když už mám spát sama, tak v pohodlíčku, ne?

Už jsem to začínala zvládat. Marek odešel před necelými dvěma měsíci. Během prvního týdne jsem probrečela snad každou noc, muchlala jeho polštář, ležela obličejem na mobilu a doufala, že si to ještě rozmyslí, že se vrátí, ale… Teď už jsem věděla, že jeho rozhodnutí je neměnné. Že nám odzvonilo. Potkala jsem ho totiž s ní. Vypadali šťastně a zamilovaně, a tak jsem se mohla buď pasovat do role zmoklé slepice, nebo to nějak důstojně dotruchlit až do úplného citového vystřízlivění. Rozhodla jsem se pro to druhé. A tak jsem se teď opečovala levandulovým tělovým olejíčkem a dala dobrou noc Karlovi, mému papouškovi žako, který umí říkat dobrrrrý den, i když při tom chraptí a ráčkuje, a určitě si sám od sebe nepoletí hledat novou paničku. A kdyby náhodou, tak na něj mám šikovnou klícku. Vzala jsem si do postele rozečtenou knížku a někdy v průběhu svého one-woman večera blaženě usnula.

Zdál se mi divný sen. Šla jsem zvláštní, divokou krajinou. Jako by byl den a přesto nebyl, jako by slunce zapomnělo vyjít, ale přesto nepadla úplná tma. Vládlo podivné šero, pusto, dusno, mračna visela nízko a hnala se mi nad hlavou, ale necítila jsem žádný vítr, vzduch byl zcela mrtvý. Kráčela jsem vysokou, orosenou trávou, která studila a šlehala mě přes lýtka. V bosých chodidlech jsem cítila chladnou zem, kamínky, větvičky, všechno tlačilo, píchalo…

Někdo mě pohladil po vlasech. Jako když mě matka budívala v sobotu ráno.

„Mami?“

Zastav se.

Není to hlas matky. Vlastně ani nepromlouvá slovy. Přesto rozumím všemu a vím, co chce. Vím, že spím. Chci se vzbudit. Nejde to. Snažím se otočit, pohlédnout do tváře té, která ke mně promlouvá, studenou rukou se dotýká mých vlasů a ramene.

Znenadání mi šeptá přímo do ucha, docela zblízka. Poslouchej mě. Neublížím ti.

Nemám strach, chci poslouchat, přivírám ve snu oči, slyším šumění větru, který se zčistajasna zvedl. Pouze vítr a její hlas.

Vykopali mé kosti. Zastav ho. Zachraň ji. Zachraň Ethel.

Ruka mě pustí. Vím, že teď se můžu otočit. Dělám to pomalu. Kousíček po kousíčku. Tuším, koho tam najdu.

Otáčím se, sklouznu očima do strany… Dlouhé hnědé vlasy, zcuchané větrem. Krásná, ale ztrápená tvář. Hnědé oči. Mezi těmi rozevlátými vlasy se leskne… krev… Krev! Stéká jí po krku, po rameni, po levé paži.

„Krvácíš!“

Proboha. Ta žena má v hlavě díru.

Stojí však stále nehybně a upírá na mne usoužené oči. Prázdné. Unavené.

„Vždyť jsi raněná! Máš ránu na hlavě! Teče ti krev!“ křičím.

A křičím nahlas.

Do tmy. Do tmy své ložnice.

Třeštila jsem oči do noci, těkala jimi po pokoji, než přivykly a pomalu rozpoznaly obrysy mých květin, zrcadla, toaletního stolku, závěsů na oknech.

Ale to bylo všechno. Vládl tu naprostý klid.

Teprve teď, když jsem si uvědomila to ticho, jsem ztuhla jako solný sloup. Solný sloup, posazený na posteli.

Preventivně jsem se ještě jednou rozhlédla, abych se ujistila, že jsem opravdu sama (i když upřímně řečeno… kdo by tu měl být?), rozsvítila jsem a v tu chvíli se do mě dala zima.

Co mělo tohle znamenat? Moje sny stály vždycky za to, ale tohle bylo trochu moc. Bože, snad už mi fakt nehrabe?

Celá jsem se klepala. Musela jsem se mermomocí vzpamatovat a myslet na něco pozitivního, jinak znovu neusnu.

Kdyby tu byla Julie, určitě by mi s tím svým marcipánovým úsměvem potvrdila, že mi opravdu šplouchá na maják, a navrch by mi poradila, ať se kouknu ještě pod postel, ale jelikož jsem tam nějakou dobu nevytírala, raději jsem to vzdala, rovnou vklouzla do růžových chundelatých bačkůrek a cupitala do koupelny pro župan.

Dokud jsem si nerozsvítila v předsíni, byt se nezdál tak přátelský jako obvykle. Šla jsem si do kuchyně nalít vodu, potom jsem sebou plácla v obýváku na gauč, pustila potichu televizi, kde zrovna opakovali nějaký publicistický pořad, nechala si ji jako zvukovou kulisu, přetáhla přes župan ještě deku a jakž takž dospala do rána.

Vítalo mě zase to mléčné slunce. Protáhla jsem se a šla si udělat ranní kafíčko. Houstička se šunkou dnes nebude – zapomněla jsem včera nakoupit –, a tak jsem si nasypala misku dávno změklých obilných polštářků se skořicí, zalila je mlékem a tvářila se sama před sebou, že mi to chutná.

Takže copak mám dnes na práci? Připravit si koncept ilustrace k jedné opravdu boží dětské knize, jejímž autorem shodou okolností není Dan, odeslat jeden návrh obálky do dětského časopisu o zvířátkách, pak uklohnit rychlý oběd a ve dvě odpoledne vyřídit jednu klientku na výklad karet. Byla jsem zvědavá, jak mi to po dnešním nočním zážitku půjde.

Sedla jsem si nejdřív ke kreslířskému prknu, kde jsem si udělala základní kontury, potom k plátnu a nakonec k programu na úpravu obrázků. Mezitím jsem nakrmila zurčícího, pípajícího a kecajícího Karla, a i když mi připadalo, že mi mozek vypláchla hodně silná přílivová vlna, měla jsem v hlavě tak zvláštně prázdno až vymeteno, že mi všechno šlo nečekaně hladce.

Ještě jsem do sebe naházela dušenou mrkev, zelené fazolky a přírodní filé z tresky, rychle vyvětrala nejhorší rybí a zeleninový puch, zapálila aromalampu a pomaličku se připravila na klientku. Obvykle mi stačí chvilička, ale po minulé noci jsem si radši nechala větší časovou rezervu. K vykládání si nezapaluju svíčky, nedělám žádné rituály, nic takového nepotřebuju. Jen se na chviličku zklidnit, promíchat si karty a maličko se naladit na ženu, která mi přijde odhalit své nitro a bude doufat, že pro ni budu mít dobré zprávy.

Paní Janička přišla přesně včas.

„Dáte si čaj? Kávičku?“

„Ne, ne,“ usmívala se nervózně. Už se známe. Klientky beru zřídka a pouze svoje pravidelné, případně na doporučení kamarádů. Nestojím o to, aby mi někdo vybral byt. Veřejně nic nenabízím a hned tak někomu nekývnu, jinak bych v dnešní době nedělala nic jiného, než odmítala zhrzené ženské, kterým utekl chlap. Stojí mě to hodně energie a lidi, kteří mě chtějí navštívit s úmyslem „půjdu zkusit, jestli to tý slepici vůbec vychází“, neberu vůbec. Nikdy se neumím pořádně soustředit na někoho, kdo mi už primárně nedůvěřuje. A taky… bohužel… se nedokážu dostatečně naladit sama na sebe, a tak moje vlastní budoucnost často zůstává tak trochu skrytá pod rouškou.

„Tak aspoň vodu?“ vnucovala jsem se a po očku už ji sledovala. Mrkala a těkala očima. Od minula zřejmě žádná změna, jinak by tu nebyla.

„Tak vodu z kohoutku, děkuju,“ pípla a bylo vidět, jak je nedočkavá. Bohužel jsem už předem tušila, že ani dnes pro ni nebudu mít řešení jejího problému.

Položila jsem před ni sklenici vody a sobě přistavila hrneček s čajem. „Tak na copak se dneska podíváme?“

Paní Janička kladla dotazy a já zřetelně cítila, jak mi svým očekáváním doslova škube za nervy. Padaly téměř samé trumfy, což by bylo relativně dobré znamení, jen kdyby to nebyla zrovna Věž, Kolo času, Měsíc. K tomu z malých arkán ještě Sedm pohárů a Dvojka mečů. Chudák paní Janička. Na svého pana Božského si ještě pěknou chvíli počká. A taky bude muset hodně slevit ze svých nároků a představ.

Ještě jednou jsem promíchala karty a snažila se hrábnout někam, kde bude trocha pozitivních zpráv. Vztah ji čeká, dokonce i štěstí, jenže ne hned… Teď zkrátka ne. Tuším tam minimálně rok, než se něco povede. Možná déle. Bohužel.

„A znám ho?“

„Znáte ho, jen vás zatím ani nenapadne, že by to mohl být on.“

Ještě se zeptala na pár dalších věcí: dceřino studium, tatínkovo zdraví, pak zaplatila a začaly jsme se loučit. Tyhle penízky přiznávám. Tedy… většinou skoro všechny. Spíše než z důvodů karmických tak činím z důvodů ryze praktických, na radu přátel a známých. Jedna z těch ženských, které ke mně chodí, dělá totiž na finančáku, a člověk nikdy neví. To zaprvé. A zadruhé nechci riskovat, že někomu jednoho dne něco přelítne přes nos, můj výklad se mu nebude líbit a půjde mě prásknout.

Paní Janička se v předsíni obula a mezi dveřmi se ještě jednou usmála. „Mně je u vás vždycky tak hezky… máte tady strašně útulno. A mohla bych zase přijít?“

„Jasně, zase za nějakých pár měsíců. A děkuju.“

Rozloučily jsme se a já za ní zavřela dveře. Teď jsem se potřebovala trochu dobít a načerpat sílu. A taky jsem si chtěla promluvit o svém nočním zážitku s jednou osůbkou: s Julií.

Jestli se někdy stalo, že pánbůh vrazil duši do hubatého plyšáka, tak z toho vznikla Julie. Usměvavá, pár kilíček navíc, medově blond vlasy a věčně dobrá nálada. Moje životní kotva a oáza klidu. My dvě se vyvažujeme. Tedy nefungovalo by to například na houpačce, tam bych se ocitla ve vzduchu a zoufale třepotala nohama, zatímco Julie by zůstala dole jako pecka, ale takhle nějak to je i v životě. Já lítám, ona se drží při zemi. Navzájem se nerušíme – já jí někdy dávám trochu křídla a ona mě zase tu a tam slovně profackuje a stáhne zpátky do reality. Jediné, co nemá v životě pod palcem, je její byt, kde si člověk musí koukat pod nohy. Julie má ráda pohodlí a úklid uznává jedině na regálu s knihami. Tam chce mít pořádek, a zbytek je jí fuk.

Otevřela jsem těžké dveře knihovny a nasála vůni dřeva a papíru, která mě za nimi vždycky vítala. Miluju to.

Julie zrovna trůnila za knihovnickým stolem, klikala myší a něco zkoumala v počítači.

„Dobrý den, milostivá,“ naklonila jsem hlavu a vyskládala na pultík hromádku knih, které jsem chtěla vrátit. „Mám hledat průkazku?“

„Ale, Monička! To víš, že ne… vždyť ty stejně zase nevíš, kde ji máš,“ a už vyhledávala mé čtenářské konto.

„Nakonec bych ji našla,“ bránila jsem se. I když by mě to stálo hodně dlouhé hrabání v kabelce, pouzdru na doklady a peněžence.

„No, drahá, máš tady už zase pokutku. Tohle neošálíme. Dvacku,“ poklepala buclatým prstíkem na pult.

Protočila jsem panenky a vyštrachala dvacetikorunu. „Pedantko.“

„Chybělo by mi to v kase,“ zamrkala na mě. Potvora. „Půjdeš si vybírat?“

„Půjdu a taky si skočím do hudebního oddělení, než budeš mít padla.“

„Za půl hodinky. Mezitím se nějak zabav.“

„Julinko… Neměla bys tu něco o únětické kultuře?“

„O čem?“

„Pravěk. Doba bronzová. Únětická kultura.“

„To je do toho vašeho komiksu?“

„No… skoro. Poradíš mi?“

„Ten Dan tě úplně zkazí. Pravěk,“ zakroutila hlavou. „Nemůžete dělat něco o gotice, rokoku nebo tak? Aby to zajímalo taky holky?“

„Tohle jsem výjimečně vymyslela já.“

„Aha, tak on už tě dokonce zkazil! Tak pojď.“

Zavedla mě až dozadu, vylezla na dřevěné schůdky a sundala až odněkud svrchu šílenou bichli. „Zde najdeš vše, co potřebuješ. Hrníčky, kostřičky, celý pravěk našeho území.“

Vykulila jsem oči na tu nálož stránek. „V tom případě nechávám hudební oddělení na příště a sednu si rovnou tady do křesílka.“

„Jak je libo. Za půl hodiny si mě vyzvedni u pultíku.“ Odplula a zvonové rukávy její zelenkavé tuniky za ní vlály.

5

NAHU

Až druhý den odpoledne najdou, co hledali. Tělo rozsápané na kusy, kosti roztahané po lese. Muži tu zprávu nesou do vesnice.

„Variho roztrhala divá zvěř!“

Nahu s Išavou zrovna v chatě společně spravují dětem topánky a našívají nové tkanice. Obě sebou trhnou. Podívají se na sebe, vycházejí ven, kde už se Asu vrhá ke své stařeně a kvílí a naříká, když vidí, jak jeden z mužů nese v náručí žalostnou hromádku, zabalenou do látek. Tohle je všechno, co zbylo z jejího krásného Variho.

Muži uloží ostatky k šamanovi do jámy, zaházejí ji kůrou, listím, zapálí vedle ní oheň.

Ještě týž den odpoledne se i se šamanem vypraví na pohřebiště a hloubí jámu.

Následujícího rána, před východem slunce, se rod odebere k hrobu, muži napřed, ženy za nimi. První jde šaman v suknici z jestřábích brků a na temeni má nasazenou hlavu sovy. Náčelník nese ostatky jejich mladého druha.

Na pohřebišti se všichni pokloní svým mrtvým, k nimž dnes přibude další. Šaman kolem připraveného hrobu tančí s pochodní, odříkává, zpívá a rod zpívá s ním. Země přijímá ubohé zbytky Variho těla; šaman poskládal kosti tak, jako by bylo ještě celé, na bok, tváří k východu, temenem k jihu. Asu v slzách přikládá milodary, hrnce, koflíky, jeho sponu do vlasů, přikrývku z houní, oblíbený kobereček, na kterém sedával; náčelník přidává Variho toulec a nůž, šíp a sekyrku.

Rudé slunce vychází. Šaman k němu vzpíná ruce a jeho lidé s ním. Potom se obrátí k nim a v tom okamžení si Nahu všimne, co má šaman pověšené na krku, a krev jí ztuhne v žilách. Chvíli skoro nedýchá. Kostěný amulet, zdobený, zkropený krví, z dírek visí kostěné korálky. Ta hrozná věc na tlusté kožené šňůrce, kterou jí Vari ukazoval tam u dubů. Ještě před dvěma dny ji měl on, tak proč ji dnes má šaman?

Jako by zase uslyšela ten hlas. Jako by k ní Vari promlouval z hrobu.

Teď mlč. Mlč. Nikomu o tomhle neřekneš. Ani náčelníkovi, ani šamanovi, ani stařeně. Nikomu! Nebo se ti zle povede, tobě i tvým spratkům.

Už se ani neopovažuje pomyslet na něj jako na hada, odteď jeho jméno už nevysloví a nikomu nepoví, co se stalo před dvěma dny u dubů.

Hrob je zasypán hlínou a navrch obložen kameny. Šaman znovu tančí.

Lid se vrací do vesnice, tentokrát jdou napřed ženy a vedou Asu, která se sotva vleče. A není sama. Nahu jako by měla ke každé noze přivázaný kámen. Vari už jí nebude vyhrožovat, nebude na ni číhat, tak proč necítí úlevu? Proč nejde krokem lehkým jako laň?

Přála mu smrt, a ta si pro něj přišla. Přivolala mu ji?

Celý den je jí slabo, mdlo, zima i horko. V noci se snaží sama sebe uchlácholit, ale pořád vidí tu hroznou věc na šamanově krku. Spi, spi, poroučí sama sobě. Vari je pryč, je v zemi, je pryč, je pryč… opakuje si to tak dlouho, dokud její neklidnou mysl neukolébá spánek.

A potom přešla zima a Nahu o všem mlčela a jejím dětem teď jen občas teče z nosu a tu a tam si odřou koleno nebo loket, ale jinak jim nic neschází. Zato ona někdy vstává s těžkou hlavou, jako by na ni padalo samo nebe, a jindy jí zase obloha připadá jasná a plná očekávání, ranní červánky hladí duši. Není se čeho bát. Vari je pryč a já držím jazyk za zuby, uklidňovala se. Mým dětem se nic nestane.

Zima byla dlouhá a tuhá jako vždy, muži neustále chodili na dříví a na jednoho spadl kmen stromu a rozdrtil mu hrudník.

Časně zjara odejdou na věčnost dvě stařeny, jedna si zlámala nohu a už se nezmátořila, a tu druhou, která přebývala v náčelníkově chatě, našli mrtvou v pokojném spánku.

Později na jaře porodí Išava krásného silného chlapce. Náčelník se raduje. Nahu chce také cítit radost, oslavovat. Ví, že by měla.

Išava leží a odpočívá, náčelník často chodívá k jejímu loži. Nahu je sleduje, a tu se ohlédne na svého vlastního chlapce – je prostřední, dva roky starý. Teď k němu přibyl tenhle Išavin mrňous… Nemá náčelník najednou oči jen pro něj? A pro Išavu? Nezůstává Nahu stranou?

Nová stařena, Išavina bába, přistrčí Nahu boubelaté novorozeně, aby si je pochovala. Mladá žena se usměje přes zatnuté zuby a oči má chladné. Bere dítě, dívá se na ty tvářičky, vlásky ještě mokré, slepené, hlavičku pomačkanou od toho, jak se dralo na svět. Jako by se v ní přetahovaly dvě síly. Přece by měla oplatit Išavě náklonnost, kterou projevovala jejím třem dětem. Nahu však necítí vřelost. Vrací dítě stařeně. Vezmi si ho, myslí si, není moje. Ale nahlas neřekne nic.

Když si náčelník přijde v noci Nahu vzít, je divoká, divočejší než předtím, najíždí k němu zuřivě boky, tiskne ho k sobě. Jsi můj, můj. Skoro ho drtí. Tahá za vlasy.

„Chceš mě udusit?“ zasměje se. Prudkost jeho první ženy mu je k chuti, protože tu druhou si teď vzít nemůže. Líbí se mu ta zvířecí bujnost. Líbí. První den. I druhý den.

Třetí den už mu začíná vadit, jak křečovitě ho Nahu škube za vlasy. Jak ho mačká. Začíná se cítit jako svázaný. „Co je to s tebou?“ utrhne se na ni.

„Co? Nelíbí se ti to?“ zamračí se Nahu. Jejich spojení nedosáhlo naplnění, ale náčelník ženu pouští a zvedá se od ní.

„Kam jdeš?“ sykne Nahu.

Náčelník neodpovídá, mlčky odchází na své lože a nasupenou Nahu nechává za zády. Uléhá a pod zavřenými víčky se mu zjeví jemná Išava. Plachá. Hebká a lehká jako vánek. Brzy se jeho druhá, pokorná žena zahojí. Potom přilehne k ní. Těch pár dní už to vydrží.

6

„Jak pokračuješ s tím svým Don Juanem? Ještě nosí růže?“

Julie si dloubala lžičkou do svého zákusku, zatímco jsme čekaly, než kavárnice přinese moje espresso a Juliinu vídeňskou kávu. „Nijak,“ pokrčila rameny, „skončili jsme.“

„Tak brzo?“

„Jo. Byl divnej. A měl moc malý nohy.“

„Cože?“

„Malý nohy. To není u chlapa normální, ne? Aby měl menší nohy než já.“

„Většina lidí má menší nohy než ty.“

„Lidí jo, ale ne chlapů,“ řekla. Už se nám nesla káva, a tak jsme na chvíli utichly.

Julie si spokojeně poposedla na židli, ujedla z kopce šlehačky ve vysoké sklenici s uchem, přisypala dva sáčky cukru a začala míchat, jako by to momentálně byla nejdůležitější věc na světě.

„Co všechno měl ještě malý?“ rýpla jsem si a povytáhla jeden koutek úst.

Julie dál míchala. „No… nohy.“ Odkašlala si a honem změnila téma. „Takže vy chcete dělat komiks o tom, jak žili lidi v pravěku? Ty myslíš, že to dnešní malý děti zaujme?“

„Zatím je to v zárodku. Sbíráme materiál, já mám už dohodnutou schůzku na univerzitě s jednou docentkou a Dan mezitím hledá, co kde bylo v minulosti natočené a nakreslené nebo napsané, abychom přišli s něčím novým. Taky… jsme byli v muzeu.“ Zarazila jsem se.

„No? A?“

„Nechci, aby ses mi smála, ale… stalo se mi tam něco… divnýho.“

„Někdo ti sáhl na zadek!“ zakřenila se Julie.

„Kéž by. Ale ne. Víš, byla tam taková… kostra. Vykopávka.“

„Angelina Jolie,“ prohodila a dál se věnovala punčovému dortíku.

Obrátila jsem oči v sloup. „Nějaká, jak jsem právě vyzkoumala, čtyři tisíce let stará žena, tedy to, co z ní zbylo. A měla jsem nad ní divnej pocit, a dneska v noci…“

Julie přestala dloubat do dortu a zvedla ke mně pohled. „Dneska v noci tě přišla navštívit?“ řekla s očima navrch hlavy a čekala, že se minimálně usměju.

Rázem ale poklesly koutky i jí. „Počkej, počkej. Nechceš mi tady začít říkat, že jsi viděla ducha?“

„Ducha ne. Ale měla jsem příšernej sen. Ani se mi o tom nechce mluvit. Myslím, že to je výplod mojí fantazie. Ale stejně…“

„Máš doma lapač snů? Prý to nefunguje, ale zkusit to můžeš.“

Vzdychla jsem si. „No jo, dobře. Zítra mám tu schůzku na katedře a uvidím. Jestli se ale ten sen bude opakovat, tak začnu uvažovat, jestli do toho vůbec půjdu. Mám divné tušení. Co když je to varování, že ten projekt neklapne?“

Julie dojedla dort. V tomhle byla vždycky nejrychlejší, což bylo na ní sice trochu vidět, ale v jejím případě platila přímá úměra: Julie – víc kil, a taky víc ctitelů. Já – všeho míň. Ne že bych se neřadila k pohledným dívkám, ale se svou povahou jsem prý pro kluky byla vždycky tak trochu zvláštní. Nebo tak to aspoň tvrdili. „Ne, ne. Tak lehko to nevzdávej,“ řekla rozhodně. „To bys taky mohla dopadnout tak, že začnete dělat komiks o středověku a za chvíli mi přijdeš, že ti po bytě lítá nějakej Přemyslovec.“

„Juli, prosím tě, nedělej si z toho legraci.“

„Ale vždyť je to jenom sen, rozumíš, zlatíčko? Obrazy vytvořené v mozku. Dneska večer si dej před spaním dvojku červenýho, pusť si nějakou komedii a hezky se vyspinkej. A koukej si už kousnout toho svýho větrníku, nebo ti ho sním.“

Dvojku červeného jsem si doma sice dala, jenže před schůzkou na katedře jsem se chtěla trochu připravit. Asi to nebyl nejlepší nápad, ale nechtěla jsem vypadat jako úplný trotl, a tak jsem začala listovat pravěkem. Něco maličko jsem už věděla z internetu, ale v té knize toho bylo mnohem víc, přesněji řečeno až moc. Ze všech těch kultur mi šla hlava kolem, ale té únětické jsem se přece jen raději vyhnula. Vlastně jsem ani neměla šanci udělat si ucelený obrázek, od doby kamenné až nevím kam toho bylo zkrátka nad hlavu, a tak jsem si nakonec opravdu pustila komedii, dala si raději ještě jednu malou skleničku, a když se mi začínaly klížit oči, přesunula jsem se do ložnice.

V noci se nestalo nic.

Ráno jsem vstala oproti svým zvyklostem o něco dřív, vytáhla z šatníku poněkud usedlejší oblečení, nalíčila se trochu mírněji, neboli ubrala na očních linkách a svých oblíbených kouřových stínech, a potom přišel na řadu účes.

Mé dlouhé vlasy jsou moje chlouba a jsou tak trochu… fialové. Ne přesně fialové, ale něco mezi višňovou a švestkovou, podle toho, jak mi zrovna chytne barva (kadeřnice je ztráta času, sedím tam vždycky tři hodiny, vyslechnu si, co dělá její manžel, děti, manžel, děti, manžel, děti, a pak jdu domů stejně vždycky jako vlčí mák, i když jsem chtěla odejít jako švestka), a taky zbožňuju lokny, takže si na noc tak obden motám pěnové natáčky. Ve snaze vypadat akademicky jsem však tentokrát natáčky vynechala, stáhla svůj švestkový vodopád do přísného culíku, takže místo výtvarnice-vědmy jsem teď připomínala studentku. V pětadvaceti možná ještě i docela zapadnu.

Docentka Pochlebová mě čekala o půl deváté ve svém kabinetě, či jak tam tomu říkají (navzdory velmi dobrému prospěchu na střední škole prostě vysokou nemám a mít asi nebudu, protože to ke své práci nepotřebuju), a od začátku na mě působila velice příjemným dojmem. Kultivovaná, sebevědomá, oproti mému očekávání bez brýlí, s tmavohnědým drdůlkem, v šedivém, docela slušivém, i když hodně střízlivém roláčku a upnuté černé sukni. Podala mi ruku, teplou a sebejistou. Stisk měla pevný a já se skoro styděla za svou studenou a kvůli nervozitě trochu zpocenou ruku, ale nevypadala, že by jí to vadilo.

Posadila si mě vedle sebe na židličku, na které pravděpodobně jindy zkouší studenty, a nabídla mi ochucenou vodu.

„To je velice chvályhodné, k čemu jste se rozhodla. Příště s sebou můžete vzít i svého kolegu. Předně jsem ráda, že jste vyhledala zrovna mě, protože můj manžel vyučuje dějepis na víceletém gymnáziu, vede tam historický seminář a kroužek a v Domě dětí taky kolečko archeologů a je pro to hodně zapálený.“

„Asi proto mi vás paní sekretářka na studijním oddělení doporučila,“ usmála jsem se a napila se citronové minerálky. „Chtěla jsem vás poprosit, jestli byste mě nemohla nějak nasměrovat, nebo mi poradit, co by bylo tak nejzajímavější. Mělo by to být na pokračování a přiblížit dětem dějiny naší země. Zkoušeli jsme s kolegou – vlastně je to můj bratranec – trošku sondovat, a zjistili jsme, že děti nemají moc představu o tom, že na našem území žili lidé takhle dávno. Představují si, že někde na severním pólu byli mamuti, že za nimi běhali neandrtálci s kyjem, a to je tak všechno. A ve školách se to podává hodně suše a nezáživně a na Eduarda Štorcha není ve všech třídách nálada. Mysleli jsme, že je to škoda.“

Docentka jen zářila. Cítila jsem z ní upřímné nadšení. Hurá, měla jsem správného člověka.

Pomalu mě zasvěcovala do toho, co považovala za zábavné a pro mladší školní věk stravitelné. Docela mě to zaujalo, a když skončila, nedalo mi to.

„Ještě jsem se chtěla zeptat na jednu věc.“ Uvědomovala jsem si, že bloudím očima. Jestli se aspoň trochu vyznala v řeči těla, tak i z mého nervózního ošívání se mohla leccos dovtípit. „Pohřební zvyklosti. Únětická kultura, například. Ne že bych chtěla děti děsit… Myslela jsem, že bychom to mohli podat ve stylu ‚a tamhle leží můj pradědeček‘, a nebo to vůbec nezařadit… Přesto by mě to moc zajímalo. Trochu jsem listovala touhle knihou,“ ukázala jsem na bichli, kterou jsem mezitím vytáhla z tašky, „ale je toho hodně a já se nedokážu zorientovat.“

„Ach, ano… důležitá součást tehdejšího života… bylo to různé. Nechcete přijít na některou z mých přednášek?“

„A není to hloupé? Jako že se posadím do nějaké třídy?“

„Přednáším vždycky pro více kruhů najednou. Můžu vám dát plán přednášek. Osobně bych vám doporučovala zrovna dobu bronzovou, k té se momentálně dostáváme, máte štěstí, byla tam spousta kultur s různým druhem pohřebního ritu. Bude to na více hodin, každá přednáška trvá sto minut, dobu bronzovou máme rozdělenou na tři části. Uvidíte sama, co vás zaujme.“

„Moc ráda přijdu. Mám se tam zkrátka objevit? A mohla bych se na jednu věc zeptat už teď?“

„Jistě.“

„Viděla jsem v muzeu takový nález. Bylo u něj napsáno, že žena byla otočena obličejem k východu. Patřila k únětické kultuře. A taky jí byla provedena trepanace lebky. Mělo to všechno nějaký význam?“

„Světové strany hrály velmi významnou úlohu. Únětický lid, na který se ptáte, otáčel své mrtvé obličejem k východu, výjimečně je i pálil. Jinde měli dokonce ve zvyku ukládat do hrobu jinak ženy a jinak muže, třeba v kultuře se šňůrovou keramikou. Muži leželi na pravém boku a hlavou k západu, ženy zase obráceně, na levém boku a hlavou směrem k východu. Lid zvoncovitých pohárů zase orientoval své mrtvé severojižně. Mělo to svá pravidla. Samozřejmě se můžeme pouze domnívat, ale nejspíš to bylo spojeno s nějakými rituálními představami, a totéž platí pro trepanaci. Někdy to byl asi jediný způsob, jak ulevit například od nesnesitelných bolestí. I z pravěku jsou známé nálezy lebek zohyzděných nádory, a pravděpodobně to mělo i magické účely. Někdy se našel takový trepanační vývrtek, používaný třeba jako amulet. Ale o pravém účelu toho všeho se pochopitelně s jistotou již nedovíme, jsou to všechno jen domněnky.“

7

Někdo mě vláčí trávou, drží mě za zápěstí, mám pocit, že mi vykloubí ruce z ramenou, do kůže trupu a stehen se mi zarývají větvičky, stébla trávy řežou, pálí, s tou sílou se nedá bojovat, a z ničeho nic jsme v lese. Celá sedřená zůstanu ležet na jehličí. Pomalu se posadím, v zádech palčivou bolest, v konečcích prstů jako bych neměla cit, z kolenou mi crčí krev. Na stehnech i pažích se mi táhnou šrámy, na sobě mám potrhané, hlínou a trávou ušpiněné hadry. Vtom uvidím oči. Smečka vlků. Všude kolem mě. Otočím se, doprava, doleva, za sebe, jsou všude a první z nich už útočí. Křičím, snažím se schoulit do klubíčka, i když vím, že je to marné, nemám naději, modlím se, aby to bylo rychlé, a oni mě trhají, trhají, trhají… Necítím bolest, jen hroznou beznaděj, a potom mě někdo zvedá a zase pokládá, klesám hluboko…

Ležím v zemi, všude kolem mě hlína, valouny, kůra stromů. Nečekaně se pode mnou něco pohne. Na někom ležím! V tu ránu se zprava i zleva vynoří končetiny, něčí paže chytí můj trup i ruce, nohy obejmou mé nohy, jediné, co můžu udělat, je mlátit hlavou ze strany na stranu, shora už se sype hlína, sype se a sype, ta trocha šerého světla slábne, všechno se to odehraje strašně rychle a než si stihnu pořádně uvědomit, že odsud se už nedostanu, uslyším v uchu hluboký, podivně hlasitý šepot: Zachraň Ethel. V pravém uchu, v levém uchu, shora, zdola, odevšud se ozývá jen Zachraň Ethel, zachraň Ethel! A hlína a kamení se sypou... Začnu řvát, a ječím a ječím...

Až se vzbudím.

Oči jsem třeštila do stropu, nevěděla jsem, kdo je Ethel, ani proč se mi zdá tahle hrůza, v tu chvíli mi bylo jedno, že ten vřískot určitě slyšeli sousedi, byla jsem zase sama v ložnici, kolem jen tma a ticho. Schoulila jsem se jako larva, přikryla si peřinou i hlavu a začala jsem brečet. Prosím, už ne, už ne, žadonila jsem a dusila se v horku.

*

Nějak jsem přežila do rána, chvílemi usínala, chvílemi civěla do tmy, a asi v sedm jsem se jako mátoha vyštrachala z postele.

Tak tohle teda ne.

Udělala jsem si pořádný kbelík kafe, abych se trochu probrala, počkala do devíti hodin, aby moje dáma byla určitě vzhůru, potom jsem vytočila známé číslo a nervózně přecházela po obýváku.

„Dagmar, zdravím vás, Moniko!“

„Dobrý den, paní Dagmar. Mám na vás obrovskou prosbu, víte, že to obvykle nedělám, ale tohle strašně hoří. Neměla byste na mě dneska čas? Moc vás prosím.“

„Já mám dneska odpoledne…“

„Třeba hned, na půl hodinky, klidně na čtvrt, kdykoli, třeba teď, nebo večer, připlatím vám, moc vás prosím. Je to strašně naléhavé.“

Vzdychne. „Tak přijďte ve tři čtvrtě na jedenáct.“

„Děkuju moc!“ Div jsem si nepovyskočila.

Paní Dagmar je ostřílená vykladačka a moje spása, když si už opravdu hodně nevím rady. Po rozchodu s Markem jsem u ní nebyla, protože jsem raději nechtěla slyšet potvrzení z jejích téměř neomylných úst, že po mém vztahu je veta.

Dagmar nepoužívá klasické tarotky jako já, má cikánské karty, taky dvě dospělé dcery a šťastný rodinný život. Zásadně nepije alkohol, ale pokaždé mě pobaví tím, že mně i sobě nalévá džus nebo minerálku do ušlechtilé sklenky na tenké nožce, ze které se normálně pije víno. Její byt, zařízený v mexickém stylu, je vždycky jako polibek léta i za nejsychravějšího počasí.

Seděla jsem mezi křiklavě barevnými zdmi, kolem mě visely sušené chilli papričky a kukuřice, u stolu byly místo židlí dvě krátké lavice a přes ně přehozené proužkované tenké koberečky. Oáza klidu.

Dagmar zacinkala svými náramky, usmála se silně nalíčenými, plnými rty a řekla: „Sejměte si.“

V tomhle se také lišíme. Na moje karty kromě mě nikdo nesahá. Mám s nimi niterný vztah. Dagmar je ale celá taková… otevřenější. Prý si na ty karty musím sáhnout a ona potom dílo dokončí.

„Ještě že už vás znám,“ zamrkala na mě a znovu zamíchala, „máme málo času. Ale to nevadí, když máte takhle jasnou otázku.“

Koukala do karet nějak déle než obvykle. „Už vás vidím. Jste tu a nejste nešťastná. Máte důležitý úkol,“ hovořila v přítomném čase jako vždy, ač mínila budoucnost. „Velmi, velmi důležitý úkol… nemusíte se ho zhostit, ale…“ Najednou se mi podívala zpříma do očí. To nikdy nedělá. „Víte určitě, že jste mi řekla všechno?“

„Ano, všechno, co vím.“

„V tom případě vám v tomhle okamžiku můžu říct jen tolik, že jedna mladá žena potřebuje nutně vaši pomoc, o tom však ještě nevíte ani vy, ani ona. Taky tu skrze tento problém vidím muže vašeho srdce, jenže… je tak nějak… na dlouhé cestě a výrazně starší než vy.“

„Výrazně? Jako třeba o dvacet let?“

„Ještě víc. Tady se mi jeví obrovský věkový rozdíl.“ Pohlédla na mě, a když viděla, jak se tvářím, rychle dodala: „I mně to zní divně, ale je to proti vám přímo kmet.“

„Muž mého srdce je kmet?“ žasla jsem. Tak tohle opravdu není moje parketa.

„Ano, teď vám to připadá divné a nelíbí se vám to, jak koukám, ale potom se vám to líbit bude. Máte tu lásku. S překážkami.“

Něco ve mně se opravdu hodně vzpíralo. Takže já půjdu zachraňovat nějakou ženskou, protože mi to ve snu přikázal rozcuchaný přelud s dírou v hlavě, a ke všemu to vezmu přes domov důchodců a konečně se porozhlédnu po nějakém tom ženichovi. Bezva. Kdyby moje situace nebyla tak prekérní, pomyslela bych si teď něco sarkastického ve smyslu tak jakou vychytávku tam máte dál, paní Dagmar, ale nyní jsem se skoro děsila, co dalšího z ní vypadne.

„Dobře. Jestli jste mi tedy nic nezamlčela… tak se mějte na pozoru a kvůli těm snům zkuste vyhledat nějakého duchovního.“

„Duchovního? Myslíte tím duchovně založeného člověka? Nějakého esoterika?“

„Esoterika… snad. Spíš bych ale doporučovala přímo kněze. Stojí to v kartách – vaše cesta vede přes duchovního vůdce, někoho silného, nemyslím přímo nějakého faráře…“

„To se mi nějak přestává líbit.“

„Mně taky, už proto, že zrovna nás, kartářky, nemívají tihle pánové moc v lásce. Ale, Moniko…“

Napjatě čekám a skoro nedýchám.

„Čeká vás zdlouhavá, náročná cesta. Taky duchovní růst. Potřebujete duchovního vůdce a taky ochranu… Nechce se mi to ani říkat tak, jak to přesně vidím. Buďte opatrná. Cítím tam silně černou magii.“

Vykulila jsem oči. „Černou magii? Kolem koho? Té, kterou mám zachránit? Nebo té ze snu? Nebo to je jedna a ta samá?“

„Ta ze snu a ta, které máte pomoct, jsou dvě osoby, ale mají hodně společného, bohužel něco zlého… Ta zlá podstata nevychází z nich samotných, ale přesto je něco spojuje.“

„Kolem koho je ta černá magie?“

„Kolem vás, kolem těch dvou, taky muže vašeho srdce. Všech.“

No není to skvělé?! Co víc si přát? Zaplatila jsem Dagmar a šla od ní s hlavou ještě zamotanější, než jsem přišla.

Po návratu domů jsem chvíli jen seděla na gauči. Můj byt se nachází v podkroví starého činžáku a představuje přesně to, o čem jsem vždycky snila. Bydlím tu už dva roky, a tenkrát mi učaroval na první pohled, takže teď pomaličku (a někdy taky horko těžko) splácím půjčku. Je to sice jenom dvoupokoják s malou kuchyňkou, ale zato je až úplně nahoře, a tak na prašnou, rušnou a zaplivanou ulici dolů už prostě nedohlédnu, leda bych se vyklonila ze svých krásných, starodávně vyhlížejících dřevěných oken, u kterých se tolik daří mým květinám.

Nejsem milovnice moderny, mám ráda všechno tradiční, vyhledávám dřevo, a kdybych měla možnost, chodila bych nejraději do truhlárny zbožně nasávat jeho vůni. Taky si potrpím na záclonky, barevné květináče a ozdobné závěsy do oken. Zkrátka moje duše baží po všem, z čeho vyzařuje teplo a útulno.

Teď jsem měla tuplovanou radost, že je mi doma dobře. Potřebovala jsem pohlazení po duši, a tak jsem si uvařila čaj z meduňky a mateřídoušky, vzala náčrtky svých obrázků, připravila si barevnou kompozici, pokračovala několika barevnými variantami obálky dětské knihy a doufala, že mi práce alespoň trochu spraví náladu.

Jakmile jsem se začala věnovat pouze barvám, nemusela jsem přímo vymýšlet a tvořit, protože to je jen plnění ploch, šrafování a stínování, a tak se mi začaly honit hlavou nepříjemné myšlenky.

Černá magie… Neměla jsem na Dagmar tolik tlačit. Třeba se dostala do presu a viděla tam větší drama, než jaké tam ve skutečnosti je. Kdo by páchal černou magii s čtyři tisíce let starou ženou? Nebo že by se někdo chtěl vyřádit na mně? Ale kdo, a proč? A proč by k tomu, proboha, používal tuhle ženu? Je to vůbec ona? Nesmotalo se mi v hlavě něco jiného? Vzpomínám na lidi, kteří by mohli mít důvod mě nenávidět, a taky se snažím vybavit si, kdo by mohl potřebovat mou pomoc – která mladá žena. Na nic nepřicházím. Dagmar se musela splést. Nikdy se zatím nespletla, tedy ne tak moc, že bych z toho musela mít hlavu v pejru…

Po třetí barevné kompozici jsem to nevydržela, zvedla se od prkna a šla pro svoje karty. Ne, nechci vykládat sama sobě, ale ať mi, prosím, ukážou, jestli to byl totální blábol, nebo mám opravdu hledat nějaký hlubší smysl v tom, co mi Dagmar vyložila.

Míchala jsem a míchala, bylo hodně těžké dostat se do pohody a naladit se.

Ještě něco. Svíčku. Zapálím si svíčku! Jenže já to nikdy nedělám… Ale svíčka prý pomáhá odhánět zlou moc.

Tak dost. Něco se mnou je. Dělám najednou věci, které nemám ve zvyku. Tlačím na kartářku, i když vím, že to nemám dělat. Jdu si zapalovat svíčku, i když to nikdy nepotřebuju. Ale až se tohle všechno vyřeší a až to bude za mnou, zajedu zpátky do starých kolejí.

Přestala jsem v duchu mudrovat a konečně už vyložila.

Nejdřív na tu mladou ženu, které mám údajně pomoci. Třeba se neukáže.

Už cítím, že je pravý čas a karty budou mluvit.

Princezna holí. To jsem já. Jdu do všeho po hlavě, nebojím se. A vyhraju. Cítím to! Půjdu do neznámého.

Princezna mečů. Bortí se jí půda pod nohama. U ní potřebuju ještě něco. Ještě něco tam čeká, chce to ven: Devět mečů. Sebetrýznění. Duševní muka. Ještě? Deset mečů. Strach, zoufalství. Začínám cítit její beznaděj, výčitky, lítost. Jdu dál.

Princezna disků. Další žena? Propadám se do hloubky, daleko. Kolo času. Poustevník. Pět mečů. Karty začínají být už jen kulisa. Boj se zradou a podlostí. Čekání, bolestné čekání, utrpení, oběť, všechno se točí v kruhu… Tři ženy.

Mág. Tři hole. Škobrtání, kodrcání přes výmoly, vystřízlivění, Královna disků, Dva poháry, začíná se mi motat hlava, Šťastná hvězda a nakonec… Blázen. Svět. Očištění...

Zamrkám.

Ještě chvíli jsem kulila oči na karty, a pak, dřív než jsem si stihla uvědomit, co dělám, jsem je začala zběsile míchat, přitiskla je k srdci, omlouvala se jim, potom jsem se trošičku vzpamatovala, obalila je červeným sametem a vrátila je do krabičky.

Tak. Ale tenhle výklad už nezpochybním. Tři ženy. Byly jsme tam. Tři princezny, a jedna z nás se na konci ohlédne a změní se v královnu.

Sfoukla jsem svíčku.

„Milá Moniko, tohle už nedělej. A obstarej si duchovního vůdce.“

Skvělé. A navrch ještě začínám mluvit sama se sebou.

8

NAHU

Přešlo jaro a nastalo léto. Zle se však vede jejich rodu. Sužuje je sucho, toužebně očekávaná úroda je slabá a dobytek hubne. Několik jehňat přijde na svět mrtvých, kráva z jejich stáda rozdrtí koleno starci a šaman ho dlouho léčí, avšak noha brzy zčerná a muž se již nedožije dalšího úplňku.

Od jara do léta přibude rodu pár nových nemluvňat, ale jedna z matek se nedožije konce porodu a dítě následuje brzo za ní.

Náčelník je nevrlý, prchlivý. Často musí krotit výbuchy hněvu. Celý rod trápí nesváry.

Tohle se přece stává. Občas někoho zavalí strom, starci odcházejí na věčnost, dobytek kope, porody končívají nedobře, tu a tam stihne krajinu sucho, neúroda… Mockrát už to viděli, ale teď i šaman začíná chodit se zamyšlenou tváří, obchází ohrady častěji. Muži sedávají u ohně déle, častěji vyhledávají náčelníka, aby rozřešil ten či onen spor – o úrodu, o tohle, o tamto; ženy více chodí za stařenami i za šamanem a přistrkují jim churavějící potomky. Tu zalehne kobyla své hříbě, tu dostane pes vzteklinu a zle pokouše jedno z dospívajících dětí, kterému už není pomoci.

Nejvíce se však rmoutí Nahu. Často kolem sebe těká nedůvěřivýma očima. Někdy jí zmítá nepopsatelná nenávist, jindy zase lítost nad tím, jak ji znenadání přestal těšit život. Už si všimla, že se po ní šaman dívá častěji než dřív.

Její muž už k ní v noci nepřiléhá tak často.

Pere se v ní lítost a stesk, jindy zase vztek a bezmoc. Nestojí o ten vztek, dusí ho, ale odehnat ho nedokáže. Jediné, co už necítí, je radost. Nahradil ji strach, který neumí vysvětlit. Některé dny jako by slunce svítilo, ale pro ni nehřálo a jeho zář ji netěší.

A co víc: její hlava jako by se někdy chtěla rozskočit, kosti lebky chtěly puknout jako ořechová skořápka a bolest je tak příšerná, že si občas přeje, aby bylo možné tu hlavu rozlousknout, protože jedině tak by alespoň troška bolesti unikla ven. Šaman jí dal sušené byliny, které si na noc ukládá pod hlavu, odvar z kůry, zvláštní směs plodů. Nic nepomáhá.

Jednoho dne navečer sedí Nahu u tkalcovského stavu. Hlava zrovna nebolí, vztek někam odplul. Je to vzácná chvíle. Dívá se na Išavu, která s pomocí stařeny spravuje rozbité hrnce, a vzpomíná, jak spolu dříve sedávaly a smály se. Jak jí Išava přikládala horké plátno na břicho, když přišly porodní bolesti.

Nahu se zvedne od stavu. Svěří nedotkaný kobereček Išavě, a ta si oddychne, že má její starší paní dnes dobrý den, protože ji nehubuje. Sice se neusmívá, ale neplísní ji, neutrhuje se na ni.

Nahu si bere svůj náhrdelník, na paže navléká bronzové kroužky. Išava zbystří. Tohle už dlouho neviděla. Že by paní byla zase jako dřív? Jenže tenkrát chodívala Nahu z domu se zvláštním úsměvem. Dnes jde skleslá, ztrhaná.

Dojde pozvolna na své staré místo. Uléhá na bok, tváří k zapadajícímu slunci. Dny jsou dlouhé, je již pozdě večer, obloha na západě rudne, Nahu nastavuje tvář klesajícímu slunci.

Prosí. Ať odejde ten vztek, alespoň na chvíli, ať ji opustí smutek, strach, beznaděj. Ať je zase jen ona, slunce a její zem.

Hladí dlaní hlínu. Zarývá prsty do země. Nabírá jí plné hrsti, po tváři se řinou slzy, chce splynout s tou zemí, kdyby se tak mohla proměnit v hlínu. Prosí zemi, dej mi radu, řekni, jak dál.

Proměnit se v hlínu…

Země nemluví lidským hlasem. Šeptá svou vlastní řečí a Nahu naslouchá. Je ticho. Občas se ozve pták, jindy dolehne hlas od ohně či z některé chaty. Nahu však nevnímá nic jiného než ševelení země, pro jiné neslyšitelné.

Pláče, s potoky slz přichází naděje. Nesmí mít strach. Nesmí se bát, země ji přijme a spoutá zlo, které svazuje její duši, trýzní, drásá. Cítí to od té doby, co si divá zvěř vzala Variho.

Vari… Neodešel. Nechce jí dopřát klid, protože sám vlastní klid nenašel a byla to ona, Nahu, kdo mu přál smrt. Znovu vzpomíná na tu zkrvavenou kostěnou věc, kterou jí vyhrožoval.

Zlo jí vzalo radost, smích, štěstí, ale nevezme její víru a sílu jít dál. Její dál však není tady nahoře, na zemi.

Otírá poslední slzy. Dnes večer ulehne klidná a ráno půjde za šamanem. Jestli na ni přijde vztek, zadrží ho, zatne pěsti, zatne zuby a nedovolí, aby ji ovládl, protože ví, že už to všechno nebude mít dlouhého trvání.

Ráno ho navštíví. Dívá se mu na krk. Stále má na něm ten amulet, kterým jí Vari vyhrožoval. O tom ale mluvit nebude.

„Šamane. Vzpomínáš, co kdysi udělal tvůj otec staré Lasici, když jsem já byla ještě malá a ty mladý?“

„Lasici? Otevřel jí lebku. Pomáhal jsem mu. Vzpomínám.“

„Uděláš to mně,“ řekne Nahu pevně.

Šaman se na ni upřeně zadívá. „Určitě?“

„Uděláš to. Jestli ne, uprosím tě.“

„Víš, jak to taky může skončit.“

„Vím. Ale neskončí to tak. Až to uděláš, budu už mrtvá.“

Šaman se nakloní nad vyhaslým ohništěm. Chvíli mlčí. Přemýšlí.

Dívají se z očí do očí a šaman začne pomalu chápat.

„Co to povídáš... Chceš otevřít lebku po smrti?“

„Ano. Náš rod strádá, přece to vidíš. Byla jsem včera prosit zemi a západ slunce. Vím to jistě, vím to určitě. Jen o tom nesmím mluvit. Nesmím. Musíme to udělat. A nesmím se tě ptát, odkud máš tohle,“ ukáže na amulet na kožené šňůrce. „Ale vzpomínej, od kdy to máš. Od té doby se táhne mé neštěstí. Ale prosím, náš rod už dost trpí. O téhle věci mlč. I teď.“

Šaman skloní hlavu k amuletu na svém krku a podívá se do země. Vzpomíná na minulé léto… Na podzim… Tenhle amulet mu daroval Vari. Tohle se dělává, šamanovi se nosí dárky a různé obětiny. Vzpomíná, jak Vari pásl po Nahu jako rys po srně, a také na Variho bídnou smrt a na vše, co následovalo… Divné chování Nahu a jedno neštěstí za druhým. V jeho očích se zračí prozření.

„Jsi si tak jistá. Divné. Ale vyčkej ještě. Nejdřív něco zkusíme. Ale vím, co se ti zrodilo v mysli. Zítra ráno těsně před úsvitem přijď do mé chýše. A přiveď s sebou náčelníka.“

Nahu kývne, za očima už zase cítí bolest, která nedočkavými prstíky začíná škrábat vzadu, v očních důlcích. Do večera bude mít chuť mlátit hlavou o zem, taková to budou muka.

Od šamana však odchází lehkým krokem. Svítá jí naděje. Jí i jejímu rodu.

9

Přišla sobota, a pokud nehoří, znamená sobota oběd u mámy. Někdy předstírám, že hoří, ale většinou to pro klid v rodině absolvuju. Tentokrát však do toho kapánek promluvila i vypočítavost; k dnešní návštěvě jsem měla velmi konkrétní motivaci.

Moje matka je totiž věřící, a to tak, že těžce. Svou zálibu v tarotech se před ní tudíž snažím nerozmazávat, ačkoli ona velmi dobře tuší, k čemu jsem odjakživa tíhla.

Nalila mně i ségře bílou kávu do béžovohnědých hrnků, na stole byl krémový ubrus a hnědé prostírání, a ač proti té barvě v zásadě nic nemám, po čase se snad každý v jejím bytě musí cítit tak trochu… hnědobéžově. Má ty barvy totiž i na stěnách, kobercích, nábytku, prostě první dojem bomba barevné sladění, druhý a každý další už pouze kafomléčná nuda.

„Co Marek?“ zeptala se ségra, zatímco matka nakládala na talíře omáčku, maso a knedlíky. Fakt jsem netušila, zda se Magda ptá na Marka z upřímné sesterské starostlivosti, nebo jestli si do mě chce rýpnout. Sestra je intelektuálka, pracuje v redakci prudce seriózního časopisu a mluví co nejméně. Momentálně by mě potěšila, kdyby to ještě víc omezila a nemluvila prostě vůbec.

Táta ležel na gauči, občas sám sebe vzbudil svým vlastním zachrápnutím a ve vzácných chvílích bdění usilovně předstíral, že nespí.

„Vašíku, pojď si taky sednout k nám.“

Vašík se probral (teď už doopravdy) a v plandavých teplákách se došoural ke stolu. Mám tátu ráda. Mámu samozřejmě taky, jenže k mámě kromě lásky pociťuji ještě cosi jako rebelii, podmíněnou jejím militantním vystupováním, které mě spontánně nutí se bouřit. Táta je beránek, poddajný, ale když se máma nekouká, jde se vždycky zeptat, co zrovna dělám. A jak mi jde má výtvarnická živnost. Taky jestli vystačím s penězi. Přiznám se, občas mi strčí i nějaké peníze bokem na přilepšenou. A nikdy mě nepodrazil.

„Prosím tě, nemuchlej ten ubrus,“ napomenula ho máma a div ho neplácla přes ruku, sotva dosedl.

Táta rychle uhladil prostírání.

Moje sestra stále marně čekala na mou odpověď. Svůj krachlý vztah jsem tu rozebírat nehodlala. Naše Magda, paní redaktorka, je sice ještě slečna, ale na toto označení je háklivá v rámci genderové rovnosti, jelikož nikomu není nic do toho, jestli ona je vdaná nebo ne. Nijak to neovlivňuje její sociální a pracovní status, pokud ona ví. Ona, Magda. Paní redaktorka.

Zato já, achich ouvej, já si nechávám říkat slečno s oblibou, kdyby se náhodou nějaký hezký pán nemohl rozhodnout, jestli si mě do roka a do dne nechce vzít za ženu a žít se mnou až do smrti, tak abych nepromarnila příležitost. Podle Magdy.

Ve skutečnosti je mi šumafuk, jak mě kdo osloví, pokud se to ještě vejde do slovníku spisovné češtiny.

Jednu věc máme se sestrou společnou: touhu mít poslední slovo. Bohužel tam to začíná a končí, a kde já bych udělala kružnici, tam by ona narýsovala čtverec, a kde bych já vytvořila zenovou zahrádku, tam by to ona vylila betonem a postavila kovovou lavici, a tak dále a tak dál.

Magdička je prostě promovaná inžinýrka, jak říká táta (ve skutečnosti je magistra a taky pí ejdž dý, protože kdyby nebyla, tak by z toho nespala až do důchodu), zatímco Monička je snílek, a máma k tomu dodá, že po babičce, a já jsem za to akorát tak ráda.

A ještě jedna věc: Magdička do kostela chodí, zatímco já tam za účelem modlení nepáchnu už od dvanácti let, kdy mě máma donutila jít poprvé ke zpovědi a pan farář na mě pak někde na sezení farníků vyzvonil, že jsem s kamarádkou u ní doma tajně zkoušela pít vaječný koňak. A tak se cítil povinen matku upozornit, ať si mě srovná, než ze mě bude alkoholik. Dostala jsem týden zaracha a službu na mytí nádobí. Na protest jsme po vypršení mého trestu ještě s kamarádkou napůl vykouřily krabičku cigaret. Z toho jsem se už nevyzpovídala ani farářovi, ani mámě, ale bohužel to ze mě dost táhlo a korunovala jsem to tím, že jsem se potom pozvracela v posteli. Následovaly další sankce včetně zákazu kamarádění s onou kamarádkou.

Tenkrát jsem ztratila iluze o zpovědním tajemství (i když… jasně… kdybych mu tam třeba řekla, že beru drogy, asi bych na jeho místě zasáhla taky).

Nyní bylo tudíž maličko komplikované proniknout zpět do náboženské obce, kde jsem se již před třinácti lety zapsala jako perspektivní alkoholik a nevěřící pes.

„Moničko, nezlob se,“ řekla teď máma, „ale ty vlasy by sis prostě neměla takhle barvit,“ a upřela na mě pomněnkové oči, které jsem po ní možná zdědila, ale jisté to není, protože otec má stejné.

Okamžitě jsem si v uších stiskla pomyslné tlačítko „vypnout zvuk“ a doufala, že řeči o tom, jak jsou fialový vlasy divný a jak mi je to úplně, ale úúúúplně zničí (no vlastně... podívej! podívej, ty už je zničený máš!!), brzy ustanou.

Mé naděje se nenaplnily, protože matka ještě stále pohybovala ústy, gestikulovala směrem ke starší a uvědomělejší dceři, která si vlasy nebarví a jejich přirozenou hustotu udržuje pomocí střihu „přiložím hrnec a šmiknu“ (ale… prý jí to dělá kadeřnice, no…) a pohazovala hlavou. „Mami?“ vpadla jsem jí zřejmě doprostřed věty. „Je ještě na faře ten starej tlustej farář, co tam kdysi býval?“

Máma se zarazila, ani nestihla zavřít pusu, jen si vyměnila nechápavý pohled s mou sestrou, a nakonec obě svraštily obočí a řekly: „Cože?“

„Farář. Ten starej silnej pán, co jsem tam kvůli němu tehdy přestala chodit.“

„Chodit jsi tam přestala kvůli sobě, Moničko, o tom jsme se bavily mockrát. Starý taky moc nebyl, je to můj vrstevník. A ne. Už tam není. Před lety někam povýšil a teď je tam místo něj mladší. Mimochodem velice inteligentní mladý muž. Jenom ta kázání pojímá tak nějak… víc… zkrátka, pojímá je možná až příliš přátelsky…“ Podívala se na sestru, jako by čekala její schválení.

Magda rychle pokývala hlavou. „Ano, přátelsky. Moc lidově. Tak.“

„Chci ho navštívit,“ řekla jsem.

Tátovi ujelo na talíři maso, které zrovna krájel, a vylítlo na ubrus.

„Tak ti děkuju, Vašíku, teď tam bude flek,“ pravila dotčeně máma.

„Dám na to jar, seď, mami,“ řekla jsem a zvedla jsem se dřív, než by to stihla udělat pí ejdž dý sestra ve snaze dokázat, že je lepší zkrátka úplně ve všem, včetně šmrdlání skvrn od omáčky.

„Nu, víš dobře, že kázání je každou neděli a dveře kostela jsou, pokud vím, otevřené,“ pravila s vážným obličejem matka.

„Chci s ním mluvit mezi čtyřma očima,“ upřesnila jsem a třela flíček hadříkem.

Teď už se na sebe koukali všichni tři, jako bych jim právě oznámila, že se stěhuju do Ameriky.

10

Už nějakou chvíli jsem okouněla před obrovskými dveřmi, ke kterým jsem předtím vyhopsala po čtyřech schůdcích, a odhodlávala se zazvonit. Nebývalo kdysi na těchhle dveřích starodávné klepadlo? Nemá se na takové dveře pořádně bušit? Než jsem se sem vypravila, v duchu jsem si představovala, jak budu na ty dveře nesměle klepat, pak bouchat, a pak mi bratr v Kristu přijde otevřít a já budu poníženě žádat o vpuštění se slovy „promiňte, já jsem tady už dlouho nebyla“.

Místo toho mě čekal úplně obyčejný zvonek s nápisem „Fara“. A tak jsem ho zmáčkla a čekala. Z reproduktoru – úplně stejného, jako náš starý dobrý kecafon na paneláku – se ozvalo: „Prosím?“

Zamrkala jsem. „Tady Monika.“

„Už jsem myslel, že tam budete stát věčnost. Tak pojďte dál.“

Velký bratr tě sleduje?

Napadlo mě zvednout oči. Aha. Kamera. To jsou vymoženosti.

Ozval se bzučák a já musela pořádně zatlačit. Šlo to ztuha, dveře něco vážily.

Ocitla jsem se v dlouhém průjezdu, typickém pro tyhle staré důležité stavby. Loupající se zdi, stará dlažba, vzadu zaparkované docela moderní auto. Aha. Ten dvůr má dva východy. Člověk bydlí na tomtéž místě spoustu let, a přesto nezná všechna jeho zákoutí. Občas žasnu, co se skrývá za tou oficiální tváří domů, kterou je vidět z ulice.

Došla jsem ke dveřím s jasným nápisem „FARÁŘ“ (jednodušeji už to nešlo), které se záhy otevřely. Měl na sobě vlastně docela civilní oblečení, akorát celé černé. Takový ten černý límeček s bílým čtverečkem, který poslední dobou vídám v cizích filmech, ale rozhodně neměl.

„Račte dál, už jsem postavil na čaj. Nebo raději kávu?“

Musela jsem se usmát. Takže i čajíček bude? S cukrem, prosím!

„To je od vás moc laskavé. Mám se zouvat?“

„To nebude nutné. Máme tady návleky. Nebojte se, jsou čisté. Jinak bych na nich netrval, ale teď v zimě už je venku trochu nevlídno.“

Natáhla jsem šustivé modré návleky jako v nemocnici a následovala ho dovnitř. Maličko mě ovanul pach zatuchliny – holt starý barák. Jinak ale docela útulno, pochopitelně krucifixy, dobře míněné křesťanské rady a svíce.

„Račte se posadit,“ ukázal mi na mohutnou čalouněnou židli, „bundu si můžete odložit tady na věšák. Hned tu budu s tím čajem. Momentíček, skočím pro něj do kuchyňky.“

Kývla jsem, vysunula si ten výstavní vyřezávaný kousek a usedla. Prosezená. Jak jinak. Opřela jsem se lokty o tmavý, bytelný dřevěný stůl. Takový ten, co jsme ho vždycky museli poponášet ve čtyřech lidech, když si babička usmyslela, že chce v hale naleštit parkety.

Rozhlížela jsem se kolem, ale už přispěchal se dvěma šálky a konvičkou.

„Krásný betlém,“ kývla jsem k dřevořezbě na postranní komodě.

„To je moje chlouba. Vyráběl ho můj synovec, je umělecký řezbář.“

„Vy máte synovce?“ vyhrkla jsem.

Shovívavě se usmál. „I duchovní mají příbuzné.“ Kolem očí už mu naskočily drobounké vrásky. Asi se často usmívá. Hádala jsem mu asi pětatřicet. Docela pohledný muž, jen trochu... hladký, tím svým vystupováním.

Položil přede mě zlehka podnos, zacinkalo to a já ucítila vůni vánočního čaje: skořice, ibišek, hrušky, ještě něco. Přívětivá, nostalgická vůně.

Nalil nejdřív mně, pak sobě, přistrčil mi cukřenku a posadil se s lokty opřenými o desku stolu, propletl prsty a opřel o ně bradu.

„Tak copak vás k nám přivádí?“

„Upřímně řečeno, nevím, jak začít.“

„Začněte odkudkoli. Souvisí to s vámi? Nebo s někým z vašich blízkých?“

„Víte, ten problém je tak moc specifický, že to souvisí tak nějak se všemi a s nikým. Nebudete si myslet, že jsem blázen?“

Zvážněl v obličeji. „Nebudu. Tedy určitě ne takhle předem.“

A tak jsem spustila. O tom, že jsem ilustrátorka a že jsem tu už dlouho nebyla, jak jsem mu říkala do telefonu, a že jsme s bratrancem, se kterým spolupracuju, chtěli začít pracovat na komiksu pro mladší školní děti a jak měl být z pravěku. Potom o muzeu, o skrčené kostře ženy, podivných snech, výkladu karet... A tam jsem se zarazila. Respektive narazila na svůj bludný kořen.

„No a, víte, tady přichází kámen úrazu. Myslím, že mě teď nařknete z toho, že vzývám ďábla nebo tak něco.“

„Ďábla?“ předklonil hlavu a svraštil obočí. Spíš než nepřátelsky vypadal možná skoro skepticky.

„Já totiž… já totiž vykládám karty. A za peníze. Beru za to peníze. Ale prostě to tak cítím a neberu si moc a taky z toho odvádím daně. Chci těm ženám – protože většinou to jsou ženy – jenom pomoct. Taky někdy oslovím jednu paní, která zase vyloží mně…“

„Tak počkat, počkat,“ usmál se. „S čím vlastně přicházíte? S kostrou ženy a podivnými sny, nebo jdete přece jen nakonec ke zpovědi?“ Teď už povytahoval jeden koutek úst skoro šibalsky.

Koukala jsem a hledala slova.

„Nejdřív si něco objasníme. Jaký je váš úmysl, když vykládáte ty karty? Je dobrý?“

„Je dobrý.“

„Neříkám, že bych to přímo schvaloval. Nicméně pokud tím skutečně neubližujete, neviděl bych to jako zásadní hřích. Je však otázka, nakolik tím ovlivníte jejich životy.“

„Ano. Tu otázku jsem si kladla mockrát. Snažím se je nasměrovat, ale neudělat zle. Když na tom začnou být závislé, upozorním je. Většinou ale přicházejí v hodně zoufalé životní situaci.“

„A vy jim dáváte naději. Někdy i falešnou?“

„Ne, chci je jen podržet. A navíc… já opravdu něco... vidím. Ne že bych viděla obrazy. Ale zkrátka vím. A taky jako bych viděla do nich, jako do skleničky s nápojem. Některé jsou otevřenější, jiné se více skrývají, nebo aspoň některé své stránky. Ale já najednou prohlédnu až na dno a tuším, která slova chtějí slyšet. Je to možná špatně, já vím, ale…“

„Ještě k tomu ďáblu. Díváte se někdy na zprávy?“

„Někdy.“

„Zaregistrovala jste případy duchovních, kteří zneužívají malé děti?“

„Ano. To nelze nezaregistrovat.“

„Myslíte si to o mně?“

Zatajila jsem dech. Přistihla jsem se, že ho skutečně zkoumám, prohlížím, snažím se ho prokouknout a vydedukovat, jestli by něčeho takového byl schopen. Zdál se mi čistý jako lilie. Z morálního hlediska. Ale zároveň jsem z něj cítila něco…

„Ne. Ale až budu odcházet, ještě bych se vás na něco ráda zeptala, jestli smím.“

„Uvidíme,“ usmál se opět. „Dobře tedy. Zkusíme to pojmout tak, že mi dnes řeknete kousek. Kousek z toho, co vás trápí. Je na vás, jaký kousek to bude. Nemusí to být ani přímo kořen toho problému, souhlasíte?“

Aha. Takže ono to bude na několikrát. Tak to abych svou dnešní otázku na rozloučenou pečlivě uvážila.

„Dobře. Jestli si tedy nemyslíte, že se mnou cloumá ďábel, a jestli mě neobviníte ze satanismu a tmářství, tak mám strach, jestli jsem nenarazila na ducha. Na starého neklidného ducha. Nebo jestli tu není někdo, kdo se mnou má nějaké zlé úmysly, a tohle na mě posílá. Něco takového.“ Při těch slovech mi naskočila husí kůže. Já to opravdu říkám?

Podíval se mi pevně do očí. „To není legrace. Z čeho jste získala ten pocit?“

„Nebudete se mi smát?“

„Zkuste k tomu přistupovat tak, jako že beru vážně každé vaše slovo a nic z toho nezlehčuju.“

„Dobře. Takže já si myslím – ale je to samozřejmě jen moje teorie –, že… majitelka oné kostry je něco jako duch, který mi chce něco sdělit. Víte, já nejsem schizofrenní, neslyším hlasy. Tohle byl opravdu sen, a teď mám trochu strach, abych tu ženu nerozhněvala tím, že vám to tady říkám. A vlastně ani nevím, jestli se mám bát té ženy samotné. Nějak ale cítím, že se mám hodně bát něčeho jiného, co bohužel nedokážu vysvětlit.“

Chviličku se na mě díval, potom se zvedl, vzal z bočního stolku tlustou knihu, Bibli, jak jsem si všimla, a chvíli listoval. „V přemyšlováních z vidění nočních, když připadá tvrdý sen na lidi, strach připadl na mne a lekání, kteréž předěsilo všecky kosti mé. Duch zajisté před tváří mou šel, tak že vlasové vstávali na těle mém,“ zacitoval.

Jen jsem zamrkala.

„Kniha Jobova. Čtvrtá kapitola,“ usmál se, Bibli zase zaklapl a položil před sebe na stůl. „Tak tedy dobře. Prozatím se zeptám na tolik: teď momentálně se kromě těch snů a toho, co vám vyložila ta paní, nic zvláštního neděje?“

„O ničem nevím.“

„Tím lépe. Tak jestli vám to vyjde, přijďte zase za týden. A… ještě si pamatujete nějakou modlitbu?“

„Ehm... ani vlastně moc ne... Maminka toho má doma spoustu. Ale můžu to zkusit. Jenže mi to nejde od srdce.“

„Dobrá, tahle,“ ukázal na objemný svazek na stole, „by asi pro vás byla moc tlustá. Moment.“ Vstal a chvíli se přehraboval v sekretáři. „Půjčím vám tuhle tenoučkou. Můžete ji zkusit alespoň pročíst. Možná v tom najdete něco pro sebe. I kdyby jen duchovní útěchu, že v tom nejste sama.“

Co prosím, svatý otče?

Nechápavě jsem koukala na knížečku. Evangelium podle Marka? Asi má nějaký důvod, proč mi dává zrovna tohle, a jenom doufám, že u toho nebudu muset klečet na hrachu.

Pak mě ještě něco napadlo.

„Věříte na anděly?“ vyhrkla jsem opět. Někdy ze mě věci lezou jako z chlupaté deky a jindy ze mě lítají perly bez varování.

„A vy?“

„Chtěla bych. Hodně by mi to teď pomohlo.“

„Čemu věříme, je pouze otázka našeho srdce.“

„Dobře. Tím to pro dnešek skončíme? Modlitební knížkou?“

„Není to modlitební knížka. Projděte si ji doma a udělejte to hezky v klidu. Třeba v tom objevíte nějaké odpovědi. Příští týden touhle dobou můžete zase přijít a říct mi další kousek podle svého uvážení.“

„Za týden?“ znejistěla jsem.

„Ten týden tomu dáme. A taky si zkuste skočit ke svému doktorovi a poptat se, jestli by s tím spaním nešlo prozatím něco udělat, abyste za chvíli nechodila jako mátoha.“

Kupodivu se mi malinko ulevilo, i když samotný můj problém se neposunul ani o píď. Neřekl mi nic o duchách, o ďáblu, o ničem, ale já přesto cítila, jako by někdo uštípl kus balvanu, který mě tížil na prsou, a zahodil do nenávratna.

Zhluboka jsem se nadechla. Byla to úleva. Proč, to asi zjistím až cestou domů nebo při čtení té knížečky.

„Chtěla jste se při odchodu na něco zeptat.“

„Ale teď už je mi to hloupé.“

„Mluvte.“

„Dodržujete celibát?“

Zamrkal. A usmál se.

A odpověděl otázkou. „Proč vykládáte karty?“

„Chci konat dobro.“

„A proč za vámi ti lidé chodí?“

„Protože…“ začala jsem bloudit očima po místnosti a přemýšlela, jak to popsat, „… protože nevědí kudy kam. Asi tak.“

„A vy jim ukazujete správnou cestu. Nebo se o to snažíte.“

„Ano.“

„Přesně proto já jsem kněz. Pro mě osobně se s tím vlastní rodina neslučuje. To vám jako odpověď musí stačit.“

A po těch báječně geniálních slovech jsem se rozloučila a s Markovým evangeliem v ruce se vydala k domovu.

11

NAHU

Příštího rána vyrazí na posvátné místo. Ostatní členové rodu zvědavě pokukují. Jde jen Nahu, šaman, náčelník a druhý nejsilnější muž jménem Jezevec. Ženy v osadě špitají, muži debatují. Rod stíhá jedno neštěstí za druhým. Ať už jdou ti čtyři na travnatou planinu dělat cokoli, kéž by to přiválo lepší časy jim všem!

První jde šaman, za ním náčelník s Nahu po boku, poslední jde Jezevec. Nahu se chvílemi obejme pažemi, jako by jí cloumala zimnice. Ráno není nijak zvlášť teplé, ale ona má trup zahalený vestou z kožišiny, neměla by jí být zima. Náčelník po ní chvílemi pokukuje. Šaman mu neprozradil nic moc, Nahu mlčí zcela. Hledí rovně před sebe a neuhýbá očima ani vpravo, ani vlevo, jenom se občas otřese.

Šaman konečně zastavuje na posvátném místě. Dvakrát obejde ohniště, poprvé jedním směrem, podruhé opačně. Jezevce pošle o pár kroků dál. Podá náčelníkovi křesadlo, doprostřed ohniště položí otýpku slámy a kývne na mladšího muže. Ten přidřepne k černému, chladnému ohništi, vykřísne jiskru, vyprahlá otýpka okamžitě chytne a za chvilku po ní již tančí plameny a stravují ji. Šaman chytne Nahu za paži.

„Zatni zuby,“ poručí. Nahu poslechne a on nejdřív opálí čepel nad plamenem a pak jí jediným rychlým pohybem otevře žílu na předloktí. Ranka je malá, krev kape na kameny, ohraničující zuhelnatělý kruh.

Šaman ji stále drží za paži. „Zůstaň tak.“ Z mošničky vyndá sušené byliny, hodí do nízkých plamenů, začpí to, začadí, Nahu lpí očima na ráně a odkapávající krvi.

Šaman rozsype po zemi drcené byliny a kůru stromů.

„Lehni si na zem,“ přikáže a žena opět poslechne. „Náčelníku, chytni jí nohy. Pořádně. Drž ji, ať se děje co se děje. Neboj se. Nezabiju ji. A ty,“ otočí se k Jezevci, „stůj jeden krok od ní a čekej. Až ti řeknu, chytíš jí ruce, roztáhneš a přitiskneš k zemi.“

Nahu upře na svého muže rozšířené oči. Drž mě pevně, jako by říkala, ale nahlas nepromluví. Opět zatne zuby a křečovitě sevře víčka.

Šaman vytáhne z druhé mošny svazeček dlouhých sušených bylin a začne jím přejíždět Nahu po lýtkách. Nahu se zamračí a otevře oči. Šaman přejede znovu. Nahu sebou cukne. Šaman přejede potřetí a ona sebou mrskne jako ryba na suchu. „Jezevče, rychle!“ Muž přiskočí, natáhne její paže a přitiskne obě zápěstí k zemi. Jeho hlava je teď těsně nad její. Nahu zvrátí bradu a zle na Jezevce zavrčí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Síť snů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.