František Niedl

VE SLUŽBÁCH MOCNÝCH

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2017

© foto na obálce Nejron Photo 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7777-3 EPUB

ISBN 978-80-243-7778-0 MOBI

1

„Takhle sis to představoval, Wolframe?“ zeptal se někdejšího řádového rytíře johanitů Čeněk z Vřesova, jeho příbuzný a také samozvaný panoš.

Seděli spolu v bezejmenném hostinci na okraji bezvýznamné vsi, která snad jméno měla, ale koho by zajímalo. Ležela na pomezí Slezského knížectví a Českého království. Po podlaze z udusané hlíny se procházely slepice, kterých si nikdo nevšímal, pokud se někomu nepřipletly do cesty. Pak byly nakopnuty, načež se daly za rozhořčeného kdákání, krátce vzlétly, aby vzápětí přistály o kousek dál, kde důstojně vyčkávaly, až se jim dostane dalšího příkoří. Avšak jen některé. Ty starší, zkušenější si dokázaly najít místa, kde se uměly takovému potupnému počínání vyhnout. Potíž byla v tom, že jejich zkušenost byla vykoupena věkem, jímž se blížily k useknutí hlavy a ponoření do vroucí vody, aby šly lépe oškubat.

„Posloucháš mě vůbec, Wolframe?“

„Každé slovo.“

„A?“

„A co bys chtěl slyšet? Že co chvíli vyrazíme na nějaký tajemný hrad, kde zachráníme zakletou princeznu, s níž se pak oženíš?“

„To by nebylo špatné.“

„Jsi ještě mládě.“

„Jsem jenom o málo mladší nežli král Jan. A v mém věku byl už stejně ženatý.“

To byla pravda. Wolfram si ale nedokázal představit, jak to mohl ten mladíček, se kterým se sám několikrát setkal, zvládnout. S těmi vlky v Čechách… Ostatně v říši to nebylo lepší. Navíc mu ještě v minulém roce zemřel jeho otec, římský císař Jindřich VII. A dobře vymyšlená stavba, ke které nemalým úsilím přispěl i Petr z Aspeltu, mohučský arcibiskup, a také Janův strýc, trevírský arcibiskup Balduin Lucemburský, začínala dostávat povážlivé trhliny.

„A teď ještě prý usiluje o římskou korunu.“

„Tu nedostane.“

„A proč by neměl? Je…“

„…příliš mladý.“

„Pche! To je kvílení starců,“ řekl Čeněk s despektem.

„Jako jsem já?“

„To jsem neřekl.“

„Co budeme teď dělat?“ dotíral dál Čeněk. „Měli jsme zůstat ve Vratislavi u pana Ostředka… Vím, že tě přemlouval. Bylo tam u nich hezky, v tom velkém domě. Dobrá strava a všichni tam byli milí…“

„Zvláště panna Jolanka.“

„A co na tom?“

„Chtěl sis ji vzít?“

„To ne,“ vyhrkl Čeněk. Vzápětí však dodal: „Ale proč vlastně ne?“

„Máš holý zadek, i když urozený. Nemohl by sis ji vzít, aspoň teď ne. A já za tebe ručím před panem Ostředkem. Kdybys náhodou přivedl Jolanku do neštěstí…“

„Nejsem dítě.“

„No právě. Na ty svoje chutě si musíš zajít… Víš kam.“

„Tak co budeme tedy dělat?“

„Sníme ten ovar, který jsme si objednali už před půl hodinou. Jenom doufám, že hostinský neshání čuníka ještě někde po vesnici.“

„Proč mi nikdy neodpovíš přímo, Wolframe? Čím tedy teď jsme?“

„Potulnými rytíři.“

„A je to výnosné?“

Wolfram se musel proti své vůli pousmát. Čeněk nebyl vůbec hloupý. Jen rád pokládal zdánlivě hloupé otázky, aby se snáze dověděl, co chtěl slyšet.

„Jak kdy,“ odpověděl mu Wolfram. „Prodáváš svůj meč a nemyslíš na to, že při tom můžeš přijít také o život.“

„Tak nevím, jestli jsme radši neměli zůstat u johanitů. Byla tam pravi˝delná strava, i když nevalná, v koutě tvé cely jsem měl na zemi svůj slamník… Tys spal samozřejmě na pryčně, i když ne o mnoho pohodlnější… Proč tedy?“

Wolfram zvrátil hlavu a zavřel oči. Dlouho pátrat v paměti však nemusel. Stačilo se vrátit o zhruba půl roku zpět.

Svoboda.

Nic jiného Wolframa nenapadalo. Kromě té nic jiného nezískal. Byl chudý. Tak jako před deseti patnácti lety. Vlastně po celý život. Kromě koně, sice skvostného, a zbroje, kterou potřeboval k vykonávání vojenského řemesla, neměl o mnoho víc než tehdy, kdy ho otec za svůj slib poutě do Svaté země, kterou nakonec kvůli svému zdravotnímu stavu nemohl sám vykonat, poslal za sebe. Bylo mu tehdy dvanáct let. Následovalo několikaleté turecké zajetí, útěk a nikdy nekončící boje pod křížem v řádu johanitů. Možná měl zůstat na Rhodu pod velením osvíceného velkokomtura Fulka z Villaretu, který se Wolframovi svěřil, že doufal, že by ho mohl jednou nahradit. Jak tam bylo vše jednoduché. Boj, vítězství, nebo porážka. Život, nebo smrt.

Na cestu do Čech dostal od Fulka dva listy. Jeden pochvalný, adresovaný představenému velkopřevorství pražského, a druhý propouštěcí. To vše bylo velmi neobvyklé, a tak bylo jenom a pouze na něm, jak se rozhodne.

Zůstal v řádu a dokázal si v něm získat postavení, o něž ani neusiloval, stejně jako v Čechách. Dělal jen to, co uměl nejlépe, a dělal to dobře. O co méně měl přátel, o to více měl nepřátel. Ale i ti na něho museli pohlížet s jistou úctou, alespoň v mezích objektivity.

Když vyplenil Hans Křivák Vřesov, povraždil jeho obyvatele a odvlekl do Bavorska Wolframovu sestru Hilgret, jež byla provdaná za nejstaršího Vřesovského, Janka, přijel za Wolframem do Prahy požádat o pomoc druhorozený Vřesovský, Beneš, který považoval za svou povinnost Křiváka potrestat. Taková žádost se nedala odmítnout. Už vzhledem k tomu, že se jednalo o příbuzné a že se to týkalo i Wolframovy sestry Hilgret. A v neposlední řadě i Wolframa samotného. Vždyť to byl právě on, kdo dobyl Křivákův hrádek Krahulčí, připravil Křiváka o nejméně polovinu jeho roty a dvě truhly plné zlata, stříbra a dalších naloupených cenností.

Ach ty truhly! Jednu dostali johanité a jednu král Jan. I když se po ní sápaly i chtivé ruce Jindřicha z Lipé, zvyklého plnit si své vlastní kapsy. Truhlu pán z Lipé nedostal a urážlivé chování, kterého se mu při tom od Wolframa dostalo, mu nikdy neodpustil. Navíc když tento inteligentní pán usoudil, že se sotva jednalo o chování spíše nechtěné.

Ale Wolframova žádost o dočasné uvolnění z řádových služeb byla velmistrem Helfriechem z Rüdigheimu zamítnuta s tím, že osobní záležitosti johanitských rytířů nemají přednost před těmi řádovými. A velmistr pověřil Wolframa velením oddílu, s nímž měl potrestat bavorského pána Menharta z Grabennau, jenž se dopustil opakovaného plenění johanitského zboží v západních Čechách.

Předtím byl smířen s tím, že až jednou zahyne jako člen řádu, bude nejspíš pohřben v neoznačeném hrobě bez rakve, zakryt jen svým řádovým pláštěm, na kterém bude položený jeho meč. Avšak po velmistrově rozhodnutí se ve Wolframovi cosi zlomilo. Sloužil léta a byl z nejchudších řádových rytířů. Bojoval za větší slávu boží, aniž by kdy pomýšlel na vlastní prospěch. A jiní měli majetky i rodiny, tak jako Bavor ze Strakonic. Ale nejen ten. Tehdy předložil Helfriechovi z Rüdigheimu ten druhý list, ten propouštěcí od velkokomtura Fulka z Villaretu.

To byla věc nevídaná – takhle se z řádu neodcházelo. Byly jen dvě cesty. Buď ke Stvořiteli, nebo s hanbou. Jenže Wolfram se zatím ke Stvořiteli nechystal a propustit ho s hanbou velmistr také nemohl, jelikož k tomu neměl žádný důvod.

Do hrobového ticha se pod klenbou kostela Panny Marie pod řetězem, hlavního to svatostánku pražského velkopřevorství, rozlehl dosud silný hlas již stárnoucího velmistra Helfriecha z Rüdigheimu: „Dnes odejde z našich řad někdejší rytíř řádu johanitů Wolfram Katzinger z Olšové.“

Původně chtěl velmistr ta slova formulovat jinak. Místo slova odejde mělo zaznít bude vyobcován. Ale s tím nesouhlasil velmistrův zástupce mistr Konrád z Odensee ani johanitský nejvyšší duchovní představitel, převor Martin Kaproun. Jakož i nejužší rada konventu s tím, že takové vyjádření, vzhledem k propouštěcímu listu nejvyšší autority johanitů, Fulka z Villaretu, by bylo svévolné. A tak se, vzhledem k tomu, že podobná rozhodnutí podléhala většinovému názoru, musel velmistr podvolit. Avšak na tom, aby celá ceremonie proběhla tak, jak má, velmistr trval, a tak si ji prosadil. I když přeci jen poněkud okleštěnou.

Vše, co patřilo řádu, mělo být Wolframovi odejmuto. Jeho meč měl být před zraky ostatních zlomen. Ale meč ze vzácné damascénské oceli byl wolframovým majetkem, jakož i skvostná saracénská dýka s rukovětí vykládanou drahokamy, stejně tak i jeho vraník Fratello, jehož cena se dala jen těžko vyčíslit.

Wolfram se rozhlédl kolem sebe. V kostelní lodi byli přítomni všichni řádoví i pomocní bratři, všichni, kterým jejich povinnosti v takové účasti nezabránily.

„Někdejší bratr Wolfram je dnešním dnem pro náš řád mrtvý. Téměř vždy je smutné loučit se s někým, kdo zemře. Ale on zemřel z vlastního rozhodnutí. Služba Bohu je těžká, a ne všichni, k vlastní hanbě, v ní vytrvají. Sloužit Bohu je dar, nikoliv povinnost. Je to výsada, a vy, bratři, si jí važte. Bůh miluje vše čisté, a vy se neposkvrňte nečistým životem, jakož i nečistými myšlenkami. Buďte silní a vytrvejte.“ Velmistr se odmlčel, snad aby dal přítomným možnost zamyslet se nad jeho slovy. Pak zabodl svůj pohled do Wolframa, načež ho vyzval: „Přistup, Wolframe Katzingere z Olšové.“

Pak pokynul dvěma řádovým bratřím, aby strhli z Wolframova černého johanitského pláště našité bílé rozeklané řádové kříže. Což nebylo těžké, protože ty kříže byly Wolframovi odejmuty už před několika měsíci, a teď jen lehce našity, aby mohlo být ceremonii učiněno zadost. Wolfram se proti své vůli zachvěl. Jako by ho při tom úkonu někdo šlehl bičem do obličeje. Tehdy si uvědomil, jaký mají tyto akty význam.

„Dále ti ukládám,“ hřímal dál Helfriech z Rüdigheimu, „nosit pro svoji hanbu tento plášť nejméně jeden rok, aby všichni poznali, žes odpadlým bratrem.“

Wolfram mlčel.

„Rozuměl jsi mi dobře, Wolframe z Olšové?“ napínal dál to představení velmistr.

„Ovšem,“ odpověděl Wolfram. „Ten plášť mi doposud sloužil dobře. Je teplý a ještě zachovalý. Myslím, že mi poslouží ještě několik dalších let.“

To byla drzost, o níž Rüdigheim nestál. Jeho tvář zbledla. Tohle bylo jeho představení a hrát se mělo podle jeho not.

„Mluví z tebe zpupnost, Wolframe z Olšové. A nakonec bude opravdu lepší pro náš řád, když jeho řady opustíš.“ Pak pokynul dalšímu rytíři, který k němu přistoupil a podal mu meč. Velmistr ho uchopil oběma rukama, na nichž měl navlečené železné rukavice, a přes koleno ho zlomil. Nebyl to ten Wolframův, protože ten by nikdy dobrovolně nevydal. Ale starý mizerný kus, který ležel dlouho někde ve zbrojnici, aby nakonec takto neslavně skončil. „Tímto se ti na věky uzavírá cesta zpět do našeho řádu, Wolframe z Olšové,“ řekl temným hlasem. „A teď odejdi a pros Boha o odpuštění.“

2

„Slyšel jsem od svého zpovědníka Kryšpína, že si zdatně vedeš ve výuce mluvnice, Beneši,“ pochválil svého důvěrníka Petr z Rožmberka. „Posaď se,“ ukázal mu na křeslo proti svému stolu v pracovně, kde trávil hodně času. Byla to snad jeho nejoblíbenější komnata na starém hradě. Byla obložená dřevem, což v té době nebylo běžné, a zvláště v zimních měsících to přispívalo k většímu pocitu tepla. Bylo v ní i více světla, protože okna směřovala na jih a nebránila přístupu slunečním paprskům. Pod skalou se vinula Vltava a na druhém břehu se rozkládalo město Krumlov.

„Neměl by být boží muž vázán mlčenlivostí?“

„Jen co se týče zpovědního tajemství,“ zasmál se rožmberský vladař. „Tvoje touha po vědění je prý taková, že ti musel domluvit další hodiny u mnicha Otmara ze školy při Svatém Vítu. Že ses ani nezmínil?“

„Nechtěl jsem tě obtěžovat, pane. Ale pokud si myslíš…“

„Ne, ne. Jen mě to udivilo. Avšak příjemně. Myslel jsem, že se spokojíš s tím, když se naučíš číst a psát. Ale matematika? Zvláště geometrie?“

„Čím víc do ní člověk proniká, tím víc zjišťuje, jak je fascinující.“

„Ovšem. Můj zpovědník takovými znalostmi z oboru matematiky neoplývá, proto tě doporučil k Otmarovi.“

„Skoro se mi zdá, že je ho tady…“

„…škoda? Máš pravdu. Ale já si mohu dovolit nejlepší z nejlepších. To víš, že získal doktorát na univerzitě v Padově? A že tam dokonce i nějaký čas přednášel?“

„Pak tedy opravdu nechápu…“

„Každý člověk někdy zakopne. Tady je Otmar dobře uklizený a jednou se třeba vrátí tam, kam patří. Ale nemluv s ním o tom, uzavřel by se ještě víc do sebe. A ty potřebuješ učitele otevřeného, aby ti ze sebe předal to nejlepší. Těší mě tvůj zájem o vědění. Vidíš, přišel jsi na Krumlov s tím, že se staneš vojákem, což se také stalo, dokonce jsi to dotáhl na velitele mého nejlepšího vojenského oddílu, a najednou zjišťuji, že tě zajímá vědění. Vzpomínám si na tvého nejmladšího bratra. Jak se jen jmenoval?“

„Čeněk.“

„Ano. Měl se stát mnichem u cisterciáků ve Vyšším Brodě, ale po vzdělání netoužil. A po tom, aby se stal mnichem, už vůbec ne. Chtěl se stát rytířem. Zatímco ty…“ Rožmberk se uchechtl. „A zdá se, že ten Čeněk toho i dosáhne. Je pořád ještě s tvým švagrem Wolframem. Byli jsme společně při obléhání Boskovic, ten kluk nemyslel na nic jiného než na boj.“

„Nevím, zdali je s ním, pane Petře. Už několik měsíců o nich nemám žádné zprávy. Ale abych tě neuváděl v omyl, pane, tedy s tím věděním. Z matematiky mě zajímá především geometrie – navíc především jako prostředek.“

„Teď ti nerozumím.“

„Je nepostradatelná ve stavitelství. A nikdy jsem si nemyslel jak moc. Samozřejmě ne při stavbě nějakého domku nebo stodoly. Tam stačí zkušenost. Avšak při stavbě paláců a katedrál…“

„Už rozumím. Proto je tě vidět tak často na staveništi mého nového hradu, jak se motáš kolem stavitele Baltazara z Ulmu a nahlížíš do jeho plánů. To mě nenapadlo.“

„Všechny ty proporce, oblouky a výpočty. Na první pohled je těžké se v tom všem vyznat. Ale při hlubším zkoumání najednou zjistíš, jak do sebe vše dokonale zapadá. Tvůj nový hrad, pane Petře, spolu s tímto starým budou úžasným komplexem, který si nezadá s Pražským hradem. A vzhledem k tomu, v jakém stavu se sídlo českých králů v současné době nachází…“

Petrovi z Rožmberka se v obličeji objevil výraz uspokojení. „Kdybych nevěděl, že se v tvé osobě, Beneši, nejedná o obyčejného pochlebníka, kterým ty vskutku nejsi… Děkuji. Tento rozhovor mě utvrdil v tom, že pro úkol, ke kterému jsem si tě vybral… No prostě, že jsi pro něj tím správným člověkem. Umíš nejen číst a psát, není ti cizí ani matematika, dokonce se zajímáš o stavitelství.“

Teď byl v rozpacích zase Beneš. Aby je poněkud zakryl, zeptal se zpola žertem: „Přidělíš mě snad k ruce Baltazarovi z Ulmu, pane?“

„Ne, ne. Už tak se kolem něj motá dost fámulů, které musím platit. Ale potřebuji… Mám prostě takový pocit, že mi něco uniká. Potřebuji někoho, kdo mi ohlídá všechny peněžní toky – tajně. A to, zdali se za ně postavilo vše, co bylo zaplaceno. Nebo naopak, zdali nebyly vykázány platby za něco, co nebylo postaveno vůbec.“

„To ale není jednoduchý úkol.“

„Proto tím také pověřuji tebe.“

„Máš na někoho konkrétního podezření, pane?“

„Ne, to nemám. Jen tušení.“

„A svěříš se mi s ním, pane Petře?“

„Ne. Nechtěl bych tě tím přivést na falešnou cestu. Postupuj podle vlastního úsudku. Nestojím o úvahy, chci jen fakta. A nevystavuj své pokroky ve vzdělání na odiv. Nech ostatní v domnění, že jsi pyšný na to, že pokud by to bylo nutné, dokázal by ses tak nanejvýš podepsat, a že si dokážeš spočítat žold. Kryšpín i Otmar už byli instruováni, aby se o tvém vzdělávání nikde nešířili. Máš nějaké dotazy?“

„Jak se dostanu k těm dokumentům?“

„Bože na nebesích!“ vykřikl Rožmberk. „Komu to všechno tady asi patří? Jen se neboj, dostane se ti všeho, čeho si budeš žádat.“

Nebylo to však tak jednoduché. Nejblíž se dokázal dostat ke staviteli Baltazarovi z Ulmu. S tím se už sblížil dřív a Baltazara těšil Benešův zájem o stavitelství a jeho um. Rád se mu svěřoval s postupem prací, získáváním materiálu a s těžkostmi s tím spojenými. Někdy spolu zašli do některého z šenků na Latránu. Tam byl Baltazar ještě otevřenější. Nezdálo se, že by cokoliv skrýval.

Horší to bylo s ostatními. Ti všichni si žárlivě chránili svá konání. Ať už se jednalo o kancléře Milotu ze Slupence, ale i ostatní. Především však o vrchního písaře Niklase Sarkantese. Na Benešovy dotazy odpovídali zpola, spíše vyhýbavě. A Beneš nemohl klást přímé otázky, musel kolem nich chodit po špičkách, našlapovat lehce jako na tenkém ledě, aby nevzbudil jejich podezření, protože pak by se nedozvěděl zhola nic. I tak toho bylo žalostně málo. Klíčem bylo dostat se k listinám a zápisům. Ty však byly jednotlivými aktéry přísně střeženy, a pokud s nimi někdo z nich zrovna nepracoval, zůstávaly pod zámky. Petr z Rožmberka slíbil Benešovi, že mu opatří náhradní klíče. To ovšem znamenalo, že se k listinám a zápisům dostane až pozdě večer, spíše až v noci, kdy nebude hrozit možnost odhalení. A on bude muset oželet i večerní návštěvy šenků a hampejzů. Ty hampejzy zase tak často nenavštěvoval, ale byly dny… No prostě někdy byly takové dny, kdy se to prostě nedalo vydržet.

Beneš přešel dřevěný most spojující Latrán, podhradí krumlovského hradu a město Krumlov. Strážní ho dobře znali, a tak vypjali prsa, čímž naznačili pozdrav. Pokývl jim hlavou. Všude ležel sníh, jen na mostě vedoucím přes Vltavu přes den, díky proudění vody pod ním, roztál. Teď však začaly fošny namrzat a každý, kdo přes něj šel, si musel dávat pozor, aby neuklouzl. Beneš věděl, že si strážní krátí dlouhou službu tím, že se pády chodců baví, dokonce někdy i uzavírají sázky, jak který z chodců dopadne. Takovou radost jim však Beneš udělat nechtěl a radši si dával pozor.

Byl pozván na večeři ke své sestře Máří. V loňském roce ovdověla a na náměstí jí zůstal po muži výstavný dům a docela slušné zaopatření. Zasloužila si obojí – jak vdovství, tak zajištění. Jako mladou ji provdali za starého dědka, s nímž si moc radosti neužila. Zvláště poslední léta svého života byl spíše živoucí mrtvolou. Rychle ztrácel na těle i na duchu. Ale na Vřesově znali spíše nouzi než blahobyt. Matěj z Vřesova, Benešův otec, který tak bídně sešel rukou lidí z močálů, byl špatným hospodářem. Měl čtyři dcery a odpovídající věno nebyl schopen dát ani jedné z nich. Aby si mohla Máří vzít někoho urozenějšího, na to nebylo ani pomyšlení. Vzal si ji tedy kupec. Sice starý a neurozený, zato poměrně zámožný. To Vřesovští byli proti němu nuzáci. Teď aspoň mohla sklízet ovoce svého někdejšího břemene. Ještě že nezůstal naživu její otec Matěj. Jistě by se jí snažil alespoň o část jejího majetku připravit. Nebo Matějův nejstarší syn Janek, který po svém otci tvrz převzal – ten byl ještě horší. Avšak i ten byl už mrtvý, tak jako i stará zemanka Bohuna a většina Vřesovských – po nájezdu tlupy Hanse Křiváka.

Vlastně to neměly Benešovy sestry pranic lehké. Anna byla při nájezdu též zabita a nejmladší Jana zešílela. Teď se o ni starají na sousední tvrzi, na Olšové. Nejlépe vlastně dopadla Běta, která si musela proti své vůli vzít Wolframova bratra, hrbatého Lothara. Nejdřív ječela, že si ho nevezme a raději půjde do kláštera. Moc rád bych tě tam strčil, ty huso! řval na ni starý Matěj. Ale tam chtějí také věno! Nakonec se Běta s Lotharem sblížili, a dokonce se jim narodil syn.

Beneš zabušil na vrata. Ta se vzápětí otevřela, jako by podomek už čekal, aby mu mohl posloužit. Zašklebil se na něj spiklenecky, ale Beneš si nevzpomínal, že by spolu měli nějaké tajné pakty. Přestal si ho všímat a vydal se po dřevěných schodech do prvního patra, kde byla hlavní obytná část domu. Když otevřel dveře vedoucí do hodovní jizby, nabyl dojmu, že si spletl dům. Avšak to nebylo možné, protože ten střapatec u vrat do mázhauzu patřil k čeledi jeho sestry Máří. A také ona, růžolící a o něco kulatější, než když ji viděl naposledy, seděla u stolu.

„Už jsem se obával, že nedorazíš, pane Beneši,“ vstal ze židle vrchní rožmberský písař Niklas Sarkantes.

Sarkantes pozvedl ruce a Beneš se začal obávat, že ho bude chtít objímat. Ale příliš si ho nevšímal, protože ho zaujal další host, Sarkantesova dcera Anežka. Ta pozvedla svůj zadeček ze židle jen nepatrně a lehce se uklonila. Ale pohled, který Benešovi věnovala, zapříčinil, že Beneš sotva stačil vnímat, co mu její otec povídá.

„…neníliž pravda, pane Beneši?“

Zdálo se, že se Benešovi vrací sluch. „Budu si to muset ještě promyslet,“ odpověděl nepřítomně.

„Co bys promýšlel. Jen jsem říkal, že sníh, který napadl, začal teď večer pěkně klouzat.“

„Vskutku?“ řekl Beneš bez zájmu a nemohl odtrhnout oči od Anežky. Zdálo se mu, že za ten rok, co ji neviděl, se neobyčejně změnila. Z dívky, poněkud zakřiknuté a nevýrazné, se stala žena – krásná žena. Na sobě měla splývavé šaty krumplované stříbrnou nití, ve vlasech propletený šlojíř… Ale ještě více ho zaujal její výraz. Byl vyzývavý? Nebo se mu to jenom zdálo?

„Nějaké starosti, rytíři z Vřesova?“ zeptal se Sarkantes s hraným zájmem.

„To oslovení mi nenáleží,“ pronesl Beneš skřípavě, „ještě jsem nebyl pasován.“

„Proč ta skromnost? Jsi mistr meče a urozený. A kolika bojů ses zúčastnil!“

„Bojů snad, ne bitev. Teprve tam se připínají rytířské ostruhy.“

Bylo pravdou, že rytířské ostruhy mohl dostat člověk třeba ve třinácti. Ale bylo mnoho pánů, i z vyšší šlechty a mnohem starších, kteří na výsadu pasování stále ještě čekali. Tohle však Beneše netrápilo.

„Já to vidím tak, že všichni jste rytíři, ale jenom někteří pasovaní,“ shrnul Sarkantes.

Na to Beneš už neodpověděl.

„Nechytil jsi nějakou horkost, bratře?“ zeptala se ho ustaraně Máří.

„Ne, ne.“ Beneš opět nabyl ztracenou rovnováhu. „Abych byl upřímný, a teď se neuraz, pane Niklasi, spíše mě zarazila přítomnost tvá a tvojí dcery zde u mé sestry. Nevěděl jsem, že se znáte.“

„Co bych se urážel, pane Beneši,“ odpověděl Sarkantes blahosklonně. Víš přece, že jsme téměř ve stejný čas, paní Máří a já, ovdověli. Potkali jsme se v kostele, když jsme sjednávali zádušní mše za naše drahé zesnulé. A také je známo, že společný žal lidi někdy sblíží.“

Já ti dám společný žal, ty komediante jeden, pomyslel si Beneš.

„A tak?“ povzbudil Beneš Niklase, aby se už konečně dozvěděl všechno.

„Víš, že samotnému člověku je někdy těžko.“

„Ty přeci nejsi sám. Máš dceru Anežku.“

„Ale ta se také jednou vdá. A kdo ví, nemusí to trvat ani zase tak dlouho,“ pronesl Sarkantes významně. „A tvoje sestra Máří potřebuje také oporu.“

„Takže?“

„Takže jsme se dohodli, že bychom se mohli vzít. A tak tě tedy tímto, jako hlavu rodu Vřesovských, žádám o ruku tvojí sestry Máří, pane Beneši.“

„Ještě neuplynul celý rok smutku, který je třeba dodržet, než…“

„Jistě,“ skočil Sarkantes Benešovi do řeči. „Ten samozřejmě hodláme dodržet. Jen jsme chtěli znát tvoje stanovisko, abychom v případě souhlasu mohli vše řádně dopředu připravit.“

Beneš cítil, že mu ujíždí půda pod nohama. Věděl o několika důvodech, proč by k sňatku neměl dát souhlas – alespoň prozatím. To, že neměl Sarkantese rád, bylo tím důvodem nejmenším a nepodstatným. Při těchto sňatcích, které byly spíše obchodního rázu, nebylo podstatné, jestli má někdo někoho rád, či nikoliv. Ta neláska pramenila mimo jiné z toho, jak se Sarkantes k Benešovi přezíravě choval, když vstoupil k Rožmberkovi do služby. Nuzák páchnoucí koňským potem… Benešovi by nevadilo, kdyby zůstal Sarkantesův vztah k němu stejný jako na začátku. Ale měnil se, jak Beneš poměrně rychle stoupal na žebříčku v hierarchii rožmberského domu. Dokonce mu nepřímo nabídl ruku své dcery, z kteréžto nabídky se Beneš taktně vymluvil. Tak, aby odmítnutí nevyznělo urážlivě. Když se teď Beneš podíval do Anežčiny tváře, už si nebyl tak jistý, že kdyby takovou nabídku dostal dnes…

Co však bylo mnohem závažnější, byla skutečnost, že na Rožmberkův příkaz začal s tajným vyšetřováním, na jehož konci… Těžko říct. Ale jeho odhad byl, že pokud se skutečně k nějakým podvodům dobere, bude v nich pravděpodobně zapojen i Sarkantes. A pokud se on, Beneš, stane Sarkantesovým příbuzným… To byla situace, kterou raději nechtěl domyslet.

Podíval se na Máří, i když ten pohled si mohl odpustit. V jejím obličeji bylo všechno. Naděje, touha, zoufalství…

„Nebudu si hrát na Boha,“ slyšel Beneš svůj hlas. „Pokud se chcete vzít, nebudu vám bránit.“

Máří se až zajíkla a z očí jí začaly téct slzy. Pak vstala, přistoupila k Benešovi a objala ho. Svoje slzy mu rozpatlala po obličeji, ale on se tomu nedokázal bránit.

„Takže teď budeme příbuzní, pane Beneši?“ pronesla se zvláštním podtónem Anežka. Dívala se mu přímo do očí a ani o kousek pohledem neuhnula. „A v jakémže to vztahu? Vy budete s mým otcem švagři, takže ty budeš vlastně můj strýc. V takovém případě je mezi takovými lidmi sňatek vyloučený.“ Anežka ani nezamrkala, jen koutky úst jí vyzývavě zacukaly.

Beneš nevěděl, co by měl odpovědět. Mohla to být jak otevřená výzva, tak jen žert. Nicméně Beneš nebyl zrovna po všech těch překvapeních na nějaké žertování připravený.

„Tak to není, drahá dcero,“ přispěchal s vysvětlením její otec. „Takový zákaz se vztahuje na příbuzné v pokrevním vztahu. A to vy nejste. Ale tady asi poněkud předbíháme, že pane Beneši,“ zakřenil se na mladého muže Sarkantes poněkud kysele.

Beneš pochopil. Sarkantes ho vzal obchvatem přes jeho sestru – tak jako na bojišti. Teď nemusel spěchat.

Teprve po všech těch tanečcích, když získali Benešův souhlas, přinesla služebná nachystanou večeři a podomek pití. Sarkantes se cítil jako vítěz a také se tak tvářil. Ne že by své pocity chtěl dát za každou cenu na odiv, ale nemohl si pomoct.

Večer už přešel v noc, když se Sarkantes začal loučit. „Doprovodíš nás, pane?“ zeptal se jen tak mimochodem. „Ty máš cestu na hrad ještě o něco delší…“

„Beneš tu zůstane na noc,“ přispěchala bratrovi na pomoc Máří. Zřejmě s ním chtěla ještě promluvit o samotě, když už mu připravila takové překvapení. „A brány už budou stejně zavřené.“

„Takový pán, jako je tvůj bratr, paní Máří,“ rozhodil Sarkantes rukama, „důvěrník samého pana vladaře, ten jen luskne prsty a stráže se přetrhnou, aby mu vyhověly.“

„Máš o mně příliš velké mínění, pane Niklasi,“ ucedil Beneš a nejradši by dal tomu nafoukanému písaři políček. „Dneska opravdu raději přespím u Máří.“

„Tak, tak. Spíš jsem myslel, že bys nás doprovodil pro ochranu. Především Anežky. Už je pozdě a z šenků vylézá všeliká pochybná cháska. Ale přemlouvat tě nemůžu. Chápu, že raději zůstaneš v teple. A tak tedy…“

Ty pochlebníku křivoústý.

„Jistěže vás doprovodím,“ nemohl Beneš odpovědět jinak.

Pomohl Anežce obléknout se do dlouhého pláště tyrkysové barvy a podšitého kožešinou. Když si přehodila přes hlavu kapuci, vypadala zcela neodolatelně. Sarkantes se mnoha slovy rozloučil se svojí nastávající a Benešovi se zdál jeho proslov nekonečný.

Konečně stáli na zasněženém náměstí. Všude klid a mír, noc patřila k těm kouzelným, jaké někdy přicházejí. Byla jasná a vidět bylo skoro jako ve dne. Sarkantes s lucernou v ruce působil poněkud směšně.

Anežce podklouzla noha, avšak Beneš se bleskově ujal role zachránce. Ale vzápětí ji pustil v obavě, zdali se nedopustil něčeho, co by mohlo být vykládáno…

„Můžu tě požádat, pane Beneši, abys nabídl Anežce rámě? Dlažba je tak nerovná, sníh kluzký a já s tou hloupou lucernou v ruce…“

„Jistě, pane Niklasi.“

Anežka se do Beneše zavěsila dřív, než se k tomu odhodlal on sám. Přitiskla se k němu snad víc, než bylo třeba, a Benešovým tělem projel až nevýslovný pocit vzrušení. Ještě že se ho dotýkaly jen boky, protože kdyby k sobě měli být otočeni obličeji a zároveň přitisknuti, tak to, to… Beneš si netroufal ani domyslet. Podvědomě se předklonil, aby skryl tu hanbu, ale pak si uvědomil, že jeho plášť vše dokonale kryje a že nemůže být nic vidět.

„Je ti snad něco, pane Beneši?“ zeptala se ho se zájmem Anežka, když si všimla jeho nahrbení.

„Vůbec ne, všechno je v nejlepším pořádku,“ odpověděl chvatně.

„To jsem ráda. Taková krásná noc…“

„Bude mrznout,“ odpověděl Beneš hloupě. Cítil se v Anežčině přítomnosti nesvůj. Ani když velel svým vojákům, ani při střetu s nepřítelem takový pocit nikdy neměl. I v hampejzech si vedl dobře. Ale teď…

„Jsme na místě,“ pronesl Sarkantes, když dospěli k jejich domu. „Za sebe i za Anežku ti děkuji za doprovod. A doufám, že teď, když budeme spřízněni, se uvidíme častěji.“

Beneš zadrmolil pár nesouvislých slov, uklonil se Anežce a dal se chvatně na ústup.

Máří ještě nespala, čekala na svého bratra. „Omlouvám se za to překvapení,“ začala přímo.

„Aspoň jsi mi mohla dát vědět dopředu a nestavět mě před hotovou věc.“

„A co bys udělal?“

„Pokusil bych se ti to rozmluvit.“

„A proč? Co máš proti Niklasovi?“

Co jí měl říct? Že i Niklas je teď předmětem jeho vyšetřování, a pokud by se potvrdilo, že i on… Ale to nemohl. Máří už byla rozhodnutá. A kromě toho by Sarkantesovi jistě všechno hned vyslepičila. „Je neurozený,“ uchýlil se k nejapnému argumentu.

„Tak tohle ti vadí? A když jste mě provdali za starého dědka, tak vám nevadilo, že i on je neurozený?“

„Sama dobře víš, jak na tom Vřesov byl. Teď jsi zámožná a nemáš to zapotřebí.“

„Ale já nestojím o to, být ženou nějakého žebráckého zemana a šlapat mezi slepičinci v blátě další nuzné tvrze. Já jsem si svůj díl povinnosti splnila a teď chci mít konečně nějaký život. Už je mi dost přes třicet a chtěla bych mít také nějaké vlastní děti.“

„Se Sarkantesem?“

„A proč ne? Dosud je plný síly. A je větší pán než kolik zemanů dohromady.“

„Tak dobře, Máří. Stejně už jsem dal svoje slovo. Teď je to v rukou božích.

Máří Beneše objala. „Já jsem tě měla stejně ze všech nejraději. A také Čeňka. Kde je mu teď asi konec?“

3

Ve stejný den, kdy byl Wolfram konečně vyvázán z řad johanitských rytířů, musel i s Čeňkem opustit velkopřevorství johanitské v Praze. Přejeli Juditin most a ubytovali se v jednom z hostinců v Městě pražském. Hostince však nebyly místem, kde by chtěl Wolfram bydlet donekonečna. Předně jeho měšec nebyl tak naditý, aby si to mohl dovolit, a kromě toho v nich bylo pramálo soukromí.

Za čas došlo na to, že Wolfram musel vydloubnout z rukověti své saracénské dýky jeden menší kámen a vypravit se s ním do židovské čtvrti.

Starý Žid si kámen dlouze prohlížel. „Není zcela čistý,“ začal s posudkem, „je zakalený a nemá jiskru…“

„Zakaleného tu zcela jistě něco je,“ opáčil Wolfram. „Ale není to ten kámen, nýbrž tvůj zrak. Pokud počítáš se zakalením mého mozku, počítáš špatně. Dej sem ten kámen, zajdu s ním přes ulici. Viděl jsem, že i tam…“

„Nemusíš se hned horšit, vzácný pane,“ jal se lichvář Wolframa konejšit. „Tohle je obchod a smlouvání k obchodu patří. Já vím, že ty jsi zvyklý podepisovat smlouvy spíše hrotem svého meče, ale my Židé nesmíme zbraně nosit.“

„Neměli jste ukřižovat Ježíše Krista,“ odsekl mu Wolfram.

„Ano!“ zalomil lichvář rukama. „My Židé přece můžeme za všechny bědy světa. Avšak nikdo už nemluví o tom, že se tak stalo na přímý rozkaz Římanů. A viní dneska někdo jejich potomky? Dokonce si Řím vybrali za své sídlo papežové.“

Wolfram se otočil na Čeňka, který přišel s ním. „Není tohle rouhání?“ zeptal se ho.

„Zcela jistě. Za takové řeči se chodí na hranici.“

„Dobře, dobře,“ otočil Žid ruce dlaněmi k nebi. „Zastrašování, to je také dobrý způsob k získání výhody v obchodě.“

Pak nabídl cenu a Wolfram kývl. „Nesnaž se ho hned prodat,“ požádal. „Rád bych ho koupil zase zpět.“

„To můžeš. Ale bude o polovinu dražší.“

„Ty jsi ale…“

„Žid. Já vím. Moc možností k obživě jste nám nenechali. A já musím uživit rodinu. Žádný král, který kdy přišel, ani ten poslední, nám Židům nikdy nezapomněl vypsat nějakou zvláštní daň. Tu na vojenské tažení, tu na korunovaci, svatbu… Nemysli si, rytíři, že mi z toho, co vydělám, mnoho zůstane.“

„Dám ti o čtvrtinu víc,“ odpověděl Wolfram. „A nesmlouvej.“

Žid se zamyslel. „Mohl bych tvoji nabídku přijmout, když mi o tom kamenu povíš něco víc. Byl v Zemi zaslíbené?“

„Proč tak usuzuješ?“

Lichvář ukázal na tmavší místa Wolframova pláště, která naznačovala, že tam ještě nedávno byly našity kříže. Ale aby se pláště dotkl, toho se vyvaroval.

„Jsi dobrý pozorovatel,“ ušklíbl se Wolfram. „Ano, ten kámen byl ve Svaté zemi,“ odpověděl. Pak vytáhl svoji dýku. „Vidíš, patřil sem,“ ukázal na prázdné místo po něm.

„Ta dýka představuje celé jmění. Pokud by sis přál ji prodat…“

„Ne.“

„Myslel jsem si to, ale musel jsem se zeptat. Je saracénská.“

„Pravda, avšak teď je má. A od té doby, co ji mám, už podřízla hodně krků nevěřících psů.“

„Asi i křesťanů,“ neodpustil si Žid.

„To už nemá s otázkou ohledně toho kamene nic společného. Tvoje odpověď?“

„Dobře. Ať je po tvém. Ten kámen tě bude stát o čtvrtinu víc.“

Čeňkovi se podařilo získat ubytování u koláře Vaňka, majícího svůj dům s dílnou v Týnské ulici poblíž Ungeltu. To bylo vzhledem k množství přijíždějících povozů, a zdaleka ne jenom nějakých selských, velmi výhodné položení. Ubytování u něho bylo mnohem levnější nežli to v hostinci a oni aspoň nemuseli každý večer poslouchat řev opilců, který se nesl až do jejich komůrky. U Vaňka se i stravovali, a tak se nejen díky tomu ubytování nakonec ukázalo jako šťastné. K Vaňkovi totiž jezdili i povozníci k opravě kol svých vozů, anebo nosili jen kola, když už nebyl vůz pojízdný. Ale především u něho vyhledávali pomoc povozníci, kteří byli účastníky kupeckých karavan.

Jednoho dne, když Vaněk spěchal ze své dílny na dvůr, viděl, že se Wolfram s Čeňkem vracejí z vyjížďky. „Pane, někdo by si tě rád najal,“ vychrlil ze sebe.

„Tak?“

„No vlastně jsem sám proti sobě, protože bych byl rád, abys u mě zůstal co nejdéle. Ale co, stejně tu nezůstaneš navěky.“

„O co by se jednalo?“

„Jeden vratislavský kupec během cesty domů tady v Praze onemocněl, a než se uzdravil, karavana, s kterou putoval, včetně zbrojného doprovodu, už dávno odjela. Nebýt to v zimě, přidal by se k nějaké jiné, ale teď už nikdo nevyjíždí. I když by se dalo, sněhu je zatím pomálu. Kdo by však riskoval, že ho to zastihne někde cestou, že? A také je třeba prodat to, co se přivezlo, a nakoupit zboží, s kterým se zase bude na jaře vyjíždět pryč.“

„Zkrať to, Vaňku.“

„Jo. Jmenuje se Kazimír Ostředko, má s sebou dceru, tři vozy s kočími a pár čeledínů. Potřeboval by ozbrojený doprovod. Dobře zaplatí.“

„A proč si myslíš, že bych s ním měl jet já?“

„Ten Ostředko mi připadá jako slušný člověk a ty jsi, pane, zkušený voják. On by se určitě našel i někdo jiný, ale kdo mu zaručí, že ho cestou sami neoloupí?“

„Ale my jsme jenom dva, to nebude stačit.“

„Správce Ungeltu mu už nějaké nabídl. Jenže jsou to jenom takoví, co zrovna nemají práci. A navíc bez velitele. Správce mu nemůže zaručit, že se nerozutečou, kdyby k něčemu opravdu došlo.“

„A tys mu už něco slíbil?“

„Ne. Jen jsem mu řekl, že se tě zeptám.“

„Tak dobře, promluvím s ním.“

Domluvili se rychle. Wolframovi se nečinnost také nelíbila a kromě toho, peníze byly potřeba.

Přihlásilo se osm mužů. Wolfram jim řekl, aby byli ve střehu, na každého zvlášť zaútočí. Buď se zbraní, nebo bez. Tři nestačili ani zareagovat, a tak je rovnou vyřadil. Zůstalo pět jízdních. Z nich dva nestáli za nic, ale musel vzít i ty, protože s menší ozbrojenou silou nemělo ani cenu vydávat se na cestu.

„Nedostanete žádnou zálohu na odměnu,“ začal s krátkým proslovem, za což se mu dostalo nesouhlasného mručení. „Výdaje na ubytování, stravu a další za vás bude hradit pan Ostředko. Celou výplatu dostanete až ve Vratislavi.“

„Proč?“ ohradil se hromotluk s jizvou přes tvář. Ostatně mu přezdívali Jizva.

„Protože jsem to řekl. Ale aby ti to snáze vzala tvoje hlava, řeknu ti důvod. Předně pan Ostředko nemá s sebou už takovou sumu, aby vám mohl zaplatit. Vše má ve zboží, které veze.“

Nebyla to pravda a pan Ostředko povytáhl obočí, avšak pak rychle pochopil. Vždyť to byl kupec.

„Kromě toho vás to bude zavazovat k tomu, aby bylo zboží v pořádku dovezeno do Vratislavi. Pokud by cestou někdo z vás dostal zaječí úmysly, nedostane samozřejmě nic. Jestliže by došlo k boji, budete bojovat tak dlouho, dokud nevyhrajeme, nebo pokud já neřeknu, že boj skončil. Kdyby chtěl někdo z vás utéci z boje, aniž by ode mne dostal svolení, sám ho zabiji. Ještě teď si to může kdokoliv z vás rozmyslet a odejít. Nic hrozného se nestane, jen nás to zdrží o den dva, než si najdu náhradu.“

Neodešel žádný. Každý rozumný muž, který se živí zbraní, dá raději přednost tvrdšímu veliteli před někým nerozhodným, při jehož počínání budou podřízení přicházet o život.

Vyjeli druhého dne časně ráno, jen co se otevřely městské brány. Mrzlo, takže se kola vozů nebořila do bláta. Koním vyrážely z nozder sloupce páry a… Wolfram se cítil dobře. Skončilo bezcílné lelkování a on mohl dělat to, co uměl nejlépe. Navíc nebyl svázaný regulemi řádu a nemusel ani plnit cizí příkazy.

Stále si ještě nezvykl, že už není řádovým rytířem. Občas se probudil a musel se upamatovat, že začal nový život. Někdy se mu zdálo, že je zase v jednom šiku s ostatními johanity. A nebyl to špatný pocit. Nemluvní muži v černých pláštích s tasenými meči… Už jen ten pohled naháněl nepřátelům hrůzu a zvedal sebevědomí bojovníků pod křížem.

Wolfram jel v čele průvodu spolu s panem Kazimírem. Za nimi Čeněk s pannou Jolankou, která proti všem zvyklostem necestovala na voze, ale na koni. Dokonce i ona byla ozbrojená. U pasu měla připnutý lovecký tesák a na zádech nesla pověšenou malou kuši. Byla stejně stará jako Čeněk a ke všemu ještě hezká. A vypadalo to tak, že vyplňuje Čeňkovu veškerou mysl.

Ozbrojeni byli i všichni pěší čeledíni. I když pěšími byli především tehdy, když vozy jely do kopce, to sesedali i vozkové, aby ulevili tažným koním. Jinak si mohli vyskočit na vozy.

Spěchali. Sněhu bylo sice málo, někde vykukovala jen zmrzlá zem, ale mohl napadnout kdykoliv, a pak by nastaly potíže.

Pan Kazimír byl dobrý společník. Procestoval kus světa, a když se dověděl, kde všude Wolfram byl, chtěl se dovědět co nejvíc. Zajímalo ho, kde by se dal udělat jaký obchod a za kolik se dá koupit jaké zboží. Ale o cenách toho Wolfram příliš nevěděl, ty věci šly vždycky mimo něj.

Pan Kazimír se zasmál. „Jsi šťastný člověk, když se nemusíš starat o to, za co kde nakoupit, abys prodal s nějakým tím ziskem, aby tě o zboží cestou někdo nepřipravil. Promiň, ty máš zase jiné starosti.“

„Ano. Jak vést lidi do boje a nebýt poražen a jak bojovat, aby ti i po vítězném střetnutí zůstal nejlépe někdo naživu.“

„Neměj mi to prosím za zlé, pane Wolframe, a nemusíš mi odpovídat, když se tě zeptám… Je pravda, že ses rozešel s řádem johanitů?“

„Ano.“

„Ale s Bohem ses nerozešel.“

„A proč bych měl? Johanité nepředstavují Boha, jenom mu slouží. I já mohu sloužit Bohu a nemusím při tom být křižákem.“

„To jsem rád,“ řekl Ostředko, a bylo vidět, že se mu ulevilo. „Bůh na mě sice seslal nemoc, která mě zdržela v Praze, avšak pak mi poslal tebe, a já jsem přesvědčen, že spolu šťastně dojedeme do Vratislavi.“

Měli za sebou už dvě třetiny cesty a zdárně vstoupili do Slezska. Ubytovali se v hostinci stojícím na samotě u křížení dvou cest. Poblíž se nacházel Lemberk, kde byla johanitská komenda. Kdyby putovali ještě hodinu, mohli by přespat tam, johanité jsou ochránci pocestných a jistě by je přijali, ale Wolfram to nepovažoval za vhodné. Rozešel se s řádem a byl příliš hrdý na to, aby teď využíval jejich pomoci.

Denní pochody byly dlouhé a vyčerpávající, a tak po večeři nikdo zbytečně nevysedával a šel raději hned spát, aby z noci urval co nejvíce. Wolfram s Čeňkem a pan Ostředko s Jolankou měli své komůrky, zbrojní spali v šenku na lavicích, vozkové u koní a čeleď v přístavku se senem. A vždy dva drželi stráž, jeden zbrojný a jeden čeledín, aby se mohli navzájem kontrolovat, že ten druhý nespí.

Mohlo být po půlnoci, když Čeněk zatřásl s Wolframem.

„Co se děje?“ zeptal se Wolfram rozespale.

„Něco se děje.“

„A?“

„Šel jsem se podívat a viděl jsem na dvoře cizí lidi.“

Dál se už Wolfram nevyptával a rychle se strojil. Příliš času mu to nezabralo, neboť většinou spali všichni oblečení. Stačilo mu tedy jen natáhnout škorně a opásat se mečem. „Vzbuď zbrojné,“ přikázal.

„To jsem už udělal.“

Wolfram si znovu připomněl, že Čeněk měl dar, snad nabytý životem v lesích a při lovech, možná i za nedobrovolného pobytu u Hanse Křiváka, který ho dokázal včas varovat před nebezpečím. V tomhle mu Wolfram bezvýhradně věřil. A tak už dál neuvažoval a sbíhal ze schodů do šenku.

Zbrojní už čekali. Wolfram otevřel dveře do dvora. Byl prázdný. Pak uslyšel z jednoho z přístavků cinknutí meče o meč následované bolestným výkřikem.

„Jdeme,“ rozkázal. „A zabíjejte, nikoho neživte. Nevíme, kolik jich je, a tak musíme pracovat usilovně. Jen dávejte pozor, abyste nezabili někoho z vlastních.“

U stáje uviděli oba strážné – byli mrtví. Najednou byl dvůr plný temných postav. Mohlo jich být osm, ale další pravděpodobně pracovali v přístavcích na ostatních členech karavany.

Rozpoutal se boj. Osm nepřátel však nepředstavovalo pro Wolframa s jeho zbrojnými žádnou velkou nepříjemnost. Začal pracovat tak, jak byl zvyklý. S rozmyslem a rozvahou, ale zároveň s bleskovými a nepřítelem těžko odhadnutelnými útoky. Jen křikl na Čeňka, aby se držel u něho. Ten v té době však už nebyl žádným hlupákem z hor, velice dobře věděl, za jaký konec se meč drží.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve službách mocných.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.