Tadeusz Dołęga-Mostowicz

Mastičkár

Elektronická kniha

Tadeusz Dołȩga-Mostowicz

MASTIČKÁR

Z poľského originálu Znachor preložila Lívia Černická

Zodpovedná redaktorka Oľga Vyhlidalová

Jazyková redaktorka Mária Hýlová

Grafická úprava a návrh obálky Anna Golianová

Foto: Filmoteka Narodowa, shutterstock

Vydalo vydavateľstvo D.Orys, s.r.o., Bratislava,

v roku 2017 ako svoju 1. elektronickú publikáciu.

Prvé elektronické vydanie.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-972531-1-0 (mobi)

ISBN 978-80-972531-0-3 (epub)

Slovak edition © D.Orys, 2017

Translation © Lívia Černická, 2016

1. KAPITOLA

V operačnej sále vládlo absolútne ticho. Občas ho prerušilo krátke a ostré cinknutie, keď sa chirurgické nástroje dotkli sklenenej dosky. Vzduch zohriaty na tridsaťsedem stupňov prestupovala sladká vôňa chloroformu a surový zápach krvi. Pľúca sa napĺňali neznesiteľnou zmesou výparov. Jedna zo sestier v rohu miestnosti omdlela, nikto jej však nemohol ísť na pomoc. Nemohol a nechcel. Traja asistujúci lekári nespúšťali zrak z veľkej otvorenej rany, v ktorej sa pomaly, napohľad nemotorne, pohybovali veľké ruky profesora Wilczura.

Bolo treba okamžite porozumieť aj najmenšiemu pohybu jeho rúk. Spod masky sa občas ozvalo zamrmlanie, asistenti však ihneď pochopili každý príkaz a bez váhania ho splnili. Nešlo iba o život pacienta na operačnom stole, ale o niečo oveľa dôležitejšie. Táto šialená operácia sa mohla stať novým obrovským triumfom chirurgie a priniesť slávu nielen profesorovi, klinike a jeho študentom, ale aj celej poľskej vede.

Profesor Wilczur operoval vred na srdci. Teraz držal srdce v ľavej dlani a rytmickým pohybom prstov ho masíroval, pretože slablo. Cez tenkú gumenú rukavicu cítil každý záchvev, jemnučké zabublanie a nútil srdce do práce, keď odmietalo poslúchať. Operácia trvala už štyridsaťšesť minút. Doktor Marczewski sledoval pulz a po šiesty raz vpichol pacientovi injekciu s atropínom.

V pravej ruke profesora Wilczura sa v krátkych pohyboch blýskali lancety a lyžice. Vred nesiahal hlboko do srdcového svalu, tvoril plytký kužeľ. Život tohto muža sa dal zachrániť. Len musí vydržať ešte osem, deväť minút.

Ani jeden sa neodvážil, premýšľal profesor. Žiaden chirurg v Londýne, Berlíne alebo vo Viedni. Museli ho doviezť sem, do Varšavy. Úspešná operácia znamenala slávu i obrovský honorár. Za tie peniaze sa klinika rozšíri o nový pavilón a niečo zostane aj na pobyt na Kanárskych ostrovoch pre Beátu a malú. Na celú zimu. Bude mu bez nich ťažko, ale im to urobí dobre. V posledných týždňoch dostali Beátine nervy dosť zabrať...

Vankúš pľúc sa vzdul a náhle scvrkol. Raz, dva, tri razy. Kus živého mäsa sa v profesorovej ruke zatriasol, z malej rany vytieklo niekoľko kvapiek krvi. V očiach všetkých bolo vidieť strach. Ticho zasyčal kyslík a ihla znova prenikla pod pacientovu pokožku. Hrubé profesorove prsty sa rytmicky otvárali a zatvárali.

Už len niekoľko sekúnd a rana bude čistá. Teraz bola na rade tenučká chirurgická niť. Jeden, druhý, tretí steh. Neuveriteľné, akej presnosti sú schopné tie obrovské ruky. Opatrne vložil srdce na miesto a chvíľu ho starostlivo pozoroval. Pracovalo ešte nerovnomerne, ale nebezpečenstvo už bolo zažehnané. Vystrel sa a dal znamenie. Doktor Skórzeň vytiahol zo sterilného plátna vypilovanú časť hrudníka. Ešte nevyhnutné ošetrenie a doktor si mohol vydýchnuť. Zvyšok práce už prenechal asistentom, dôveroval im. Niekoľko príkazov a profesor zamieril do šatne.

S pôžitkom sa nadýchol normálneho vzduchu. Zložil si respirátor, stiahol rukavice, zásteru zamazanú od krvi a pretiahol sa. Hodiny ukazovali dve hodiny tridsaťpäť minút. Zasa príde neskoro na obed. A to dokonca aj v takýto deň! Beáta určite vie, aká vážna bola dnešná operácia, ale meškanie v takýto deň ju nepoteší. Keď ráno odchádzal z domu, nedal na sebe poznať, že vie, aký je deň: ôsme výročie ich sobáša. Beáta však určite vedela, že nezabudol. Na každé výročie dostala nádherný dar, každý rok krajší a drahší, tak, ako rástla jeho sláva i bohatstvo. Na prízemí už určite čaká darček pre ňu, kožušník ho mal poslať ešte dopoludnia...

Profesor mal naponáhlo, ale chcel sa ešte pozrieť na dvoch pacientov i na toho, ktorého len teraz dooperoval. Bol pri ňom doktor Skórzeň a rýchlo zhrnul:

– Teplota tridsaťpäť deväť, tlak stoštrnásť, pulz je slabý, s miernou arytmiou, šesťdesiat na šesťdesiatšesť.

– Vďakabohu, – usmial sa profesor.

Mladý lekár sa na profesora obdivne pozrel. Bol jeho poslucháčom na univerzite. Pomáhal mu pripravovať podklady pri výskumoch, kým ešte profesor vedecky pracoval. Keď si otvoril vlastnú kliniku, doktorovi Skórzeňovi ponúkol miesto, dobrý plat a možnosť pracovať na mnohých prípadoch. V duchu síce mohol ľutovať, že sa zriekol svojich ambícií, vedel však, a vedeli to všetci vo Varšave, že profesor pracuje ako otrok a nikdy neváha prevziať zodpovednosť. Také zázraky ako dnes dokázal urobiť často.

– Ste génius, pán profesor, – povedal oduševnene.

Profesor Wilczur sa zasmial svojím dobrosrdečným smiechom, ktorým upokojoval pacientov a napĺňal ich dôverou.

– Nepreháňajte, kolega, nepreháňajte. Aj vy do toho prídete. Ale priznám sa, som spokojný. Myslím, že sa už bezo mňa zaobídete. Určite mi už volali z domu, že je obed hotový...

Profesor sa nemýlil. V jeho pracovni sa už niekoľkokrát ozval telefón.

– Poproste pána profesora, – hovoril sluha, – aby sa čo najskôr vrátil domov.

– Profesor operuje, – zakaždým mu flegmaticky odpovedala hlavná sekretárka, slečna Janowiczówna.

– Čo ho tak naháňajú, doparoma? – spýtal sa hlavný lekár doktor Dobraniecki, keď vchádzal do pracovne.

Slečna Janowiczówna pokrútila valcom v písacom stroji, vybrala hotový list a povedala:

– Profesor dnes oslavuje výročie svadby. Zabudli ste? Veď máte pozvánku na domáci ples.

– Máte pravdu. Bude dobrá zábava... ako vždy. Vynikajúci orchester, luxusná večera a najlepšia spoločnosť.

– Zabudli ste akosi na pekné ženy, – pripomenula mu ironicky.

– Nezabudol. Ak tam, samozrejme, budete vy... – odsekol jej.

Na líca jej vystúpil rumenec.

– To nebolo vtipné, – pokrčila plecami. – Aj keby som bola najkrajšia, na váš obdiv a pozornosť by som nečakala.

Slečna Janowiczówna nemala Dobranieckého veľmi rada. Bol veľmi pekný s tým orlím nosom a vysokým, hrdým čelom. Vedela, že je skvelý chirurg a sám profesor mu zveroval aj najťažšie operácie a pomáhal mu pri docentúre. No cítila, že je to chladný karierista, ktorý čaká na bohatú nevestu. A neverila mu, že je úprimný k profesorovi, ktorému vďačil za všetko.

Dobraniecki vycítil, že ho nemá rada, no nemal vo zvyku popudiť proti sebe niekoho, kto by mu mohol ublížiť, preto stočil reč na škatuľu na stole:

– Máte nový kožuch? Vidím škatuľu od Porajského.

– Porajského si určite nemôžem dovoliť a už vôbec nie taký kožuch.

– Taký?

– Pozrite sa, čierny soboľ.

– No, páni! Pani Beáta sa bude mať dobre.

Potom zavrtel hlavou a dodal:

– Aspoň materiálne.

– Čo tým myslíte?

– Nič.

– Hanbite sa! – vybuchla. – Takého milujúceho muža by jej mohla závidieť každá žena.

– To určite.

Slečna Janowiczówna ho prebodla nahnevaným pohľadom.

– Má všetko, o čom žena sníva. Je mladá, krásna, má nádhernú dcéru, slávneho a bohatého muža, ktorý ju miluje a pracuje dňom i nocou, aby jej zabezpečil pohodlie, luxus, uznanie vo svete. Uisťujem vás, že ona to vie oceniť!

– Nepochybujem o tom, – prikývol mierne, – len viem, že ženy najviac oceňujú...

Nedokončil, lebo do pracovne vbehol doktor Bang a zvolal:

– Podarilo sa! Bude žiť!

A s nadšením rozprával o operácii, pri ktorej asistoval.

– Na to sa mohol dať iba náš profesor! Ukázal, čo dokáže, – zvolala slečna Janowiczówna.

– No tak, kroťte sa, – ozval sa doktor Dobraniecki, – moji pacienti nie sú vždy lordi a milionári, nemusia mať vždy šesťdesiat, ale história pozná celý rad úspešných operácií srdca. Dokonca aj história u nás. Doktor Krajewski, chirurg z Varšavy, za takú operáciu získal celosvetové uznanie. A to bolo pred tridsiatimi rokmi!

Prišli ďalší zamestnanci a keď sa po chvíli objavil profesor, zasypali ho gratuláciami.

Počúval ich s jemným úsmevom na veľkej červenej tvári, stále však sledoval hodiny. Prešlo viac ako dvadsať minút, kým si sadol do svojej veľkej čiernej limuzíny.

– Domov, – nariadil šoférovi a pohodlne sa usadil.

Únava rýchlo zmizla. Bol zdravý a silný, ale pretože bol tučný, vyzeral starší. Mal však iba štyridsaťtri rokov. No cítil sa mladší, občas aj ako chlapec. Keď s malou Mariolou váľal duby alebo sa hrali na skrývačku, bolo to príjemné jej i jemu.

Beáta to nevedela pochopiť a niekedy, keď sa v takých chvíľach naňho dívala, v očiach sa jej zračil výraz hanby a strachu.

– Rafael, – hovorila mu, – keby ťa tak niekto videl!

– Môže ma angažovať ako opatrovateľku predškoláčky, – odpovedal so smiechom.

V skutočnosti po takýchto rečiach cítil ľútosť. Beáta bola nepochybne najlepšou ženou na svete. Rozhodne ho milovala. Prečo je však voči nemu až taká úctivá, alebo azda plachá? V jej starostlivosti cítil až niečo posvätné. V prvých rokoch si myslel, že sa ho bojí, preto sa jej snažil priblížiť všetkými možnými spôsobmi. Rozprával jej komické príhody, zveroval sa jej so svojimi omylmi, študentskými príbehmi. Chcel jej z mysle vyhnať každú myšlienku na to, že by si neboli rovní. Naopak, neustále jej zdôrazňoval, že žije iba pre ňu, pracuje iba pre ňu a je s ňou šťastný. Čo bola aj pravda.

Beátu neskutočne miloval a vedel, že aj ona sa mu odpláca rovnakou láskou, hoci nie je taká impulzívna. Bola jemná ako kvet. Vždy mala pre neho úsmev i dobré slovo. Myslel by si, že iná ani nevie byť, keby nevidel, aká vie byť veselá medzi mládežou, ako dokáže vybuchnúť hlasným smiechom alebo koketovať. Chcel ju presvedčiť, že je tiež pripravený na bezstarostnú zábavu, ale márne. Po čase sa s tým zmieril a užíval si aj tak obrovské šťastie.

Teraz sa chystali osláviť ôsme výročie sobáša, ôsme výročie ich spoločného života, bez hádok, bez tieňa nedôvery, ale presvieteného tisíckami chvíľ a hodín radosti, láskania, zverovania...

Zverovania... Vlastne, zveroval sa iba on so svojimi citmi, myšlienkami, plánmi. Beáta to nevedela alebo nedokázala, alebo jej vnútorný život bol príliš jednotvárny, možno prostý... Možno príliš… – Wilczur sa za to pokarhal – príliš prostý. Bol presvedčený, že Beáte ubližuje už len tým, že tak o nej uvažuje. Ale ak to bola pravda… Jeho srdce sa naplnilo smútkom.

– Prehlušujem ju, – hovoril si, – omračujem ju. Je inteligentná a krehká, jemná a nežná. Odtiaľ je ten strach a podráždenosť, nechce mi ukázať, že jej problémy sú malé, jednoduché.

Keď dospel k tomuto záveru, snažil sa jej krivdu nadovšetko vynahradiť. Veľmi pozorne a so záujmom sa snažil preniknúť do najmenších detailov ich domácnosti, zaujímal sa o jej šaty, parfumy, počúval ju a rozoberal každé slovo s takým zanietením, akoby bolo všetko až neskutočne dôležité.

A pre neho to bolo dôležité! Dôležitejšie ako čokoľvek iné, pretože veril, že o šťastie sa treba starať, treba ho živiť. Uvedomoval si, že väčšinu času mu zaberá práca, a preto sa snažil každú hodinu s Beátou prežiť čo najintenzívnejšie, naplniť ju teplom…

Auto zastalo pred peknou bielou vilou, najkrajšou v celej Orgovánovej aleji a jednou z najelegantnejších v celej Varšave.

Profesor Wilczur vyskočil z auta, nečakal, kým mu šofér otvorí dvere. Vzal mu z rúk škatuľu s kožušinou, rýchlo prebehol po chodníku, otvoril si vlastným kľúčom a dvere potichučky zatvoril. Chcel Beátu prekvapiť, tak si to zaumienil, keď stál nad otvoreným hrudníkom pacienta a sledoval spleť aort a ciev.

V hale stál Bronislav a stará gazdiná Michalová. Beáta sa určite hnevá, že mešká, keď tam obaja stáli takí zarazení a čakali naňho. Kazilo mu to plán, preto im naznačil, aby sa vytratili.

Bronislav sa však ozval:

– Pán profesor...

– Pssst! – prerušil ho Wilczur, zamračil sa a dodal pošepky: – Zober mi kabát!

Sluha chcel ešte niečo povedať, ale len pohol perami a pomohol profesorovi vyzliecť sa.

Profesor rýchlo otvoril škatuľu, vytiahol krásny kabát z čiernej kožušiny s dlhým hodvábnym vlasom a prehodil si ho cez plecia. Na hlavu si nasadil čiapku s dvoma visiacimi chvostíkmi, na ruku nasunul muf a pozrel sa do zrkadla: vyzeral smiešne.

Šibol po očku na sluhov, aby sa uistil, že je smiešny, ale v ich pohľadoch bolo iba pohoršenie.

Hlupáci, pomyslel si.

– Pán profesor... – začal znova Bronislav, Michalová prešliapla z nohy na nohu.

– Buďte ticho, – zašepkal, obišiel ich a otvoril dvere do salóna.

Beátu s malou hľadal v spálni, v budoári aj v detskej izbe. Neboli tam. Vrátil sa a nazrel do pracovne. Bola prázdna. V jedálni, na stole ozdobenom kvetmi a trblietavým zlatistým porcelánom, bolo prestreté pre dvoch. Mariola sa so slečnou Tholereedovou najedla už skôr. V otvorených dverách teraz stála chyžná. Tvár mala uplakanú a oči opuchnuté.

– Kde je pani? – spýtal sa znepokojene.

Dievča namiesto odpovede prepuklo v plač.

– Čo je, čo sa stalo? – zvolal, vôbec nie potichu. Hrdlo mu zovrela zlá predtucha.

Gazdiná a Bronislav potichučky vkĺzli do jedálne. Pozrel sa na nich a znova zvolal:

– Kde je pani?

Pohľad sa mu zastavil na stole. O krištáľovú vázu bola opretá bledomodrá obálka.

Zovrelo mu srdce a hlava sa zatočila. Ešte nechápal, ešte nerozumel. Vzal do rúk list, ktorý sa mu zdal mŕtvy a studený. Chvíľu ho držal v prstoch. Podľa písma vedel, že ho písala Beáta. Veľké, hranaté písmo.

Otvoril obálku a začal čítať:

Drahý Rafael! Neviem, či mi niekedy dokážeš odpustiť, že odchádzam…

Písmená sa mu začali krížiť pred očami. V pľúcach sa mu minul vzduch, na čelo vystúpili kropaje potu.

– Kde je, – vykríkol, – kde je?!

Očami prebehol po jedálni.

– Pani so slečnou odcestovali, – zašepkala gazdiná.

– Klameš! – zareval Wilczur. – To nie je pravda!

– Sám som im volal taxík, – rozhodným hlasom povedal Bronislav a po chvíli dodal: – Aj kufre som im niesol. Dva kufre...

Profesor sa zatackal a ako v mrákotách odišiel do susedného kabinetu. Zamkol a oprel sa o dvere. Skúšal ďalej čítať list, ale prešlo veľa času, kým sa ovládol natoľko, aby dokázal porozumieť, čo sa v ňom píše.

Neviem, či mi niekedy dokážeš odpustiť, že odchádzam. Viem, že sa Ti za Tvoju veľkú dobrotu odplácam krivdou. Ale nemôžem dlhšie zostať. Prisahám, že by som mala iba jediné východisko – smrť. Som iba slabá, biedna žena. Neprinútila som sa k hrdinstvu. Celé mesiace som s tým bojovala. Možno už nikdy nebudem šťastná, možno už nikdy nenájdem pokoj. No nemám právo odopierať samu seba našej Mariole, ani – jemu.

Píšem takto chaoticky, len ťažko sa sústreďujem. Dnes je výročie našej svadby. Viem, že si mi pripravil dar, drahý Rafael. No bolo by nečestné, keby som od Teba prijala dar práve teraz, keď som sa rozhodla odísť.

Zamilovala som sa. Táto láska je silnejšia ako ja. Je silnejšia ako všetky city, ktoré žijú vo mne a ktoré som kedy cítila k Tebe – od nekonečnej vďačnosti po hlbokú úctu, rešpekt a obdiv. Je mi ľúto, že som Ťa nikdy nemilovala, uvedomila som si to však až vtedy, keď som sa zaľúbila do Janka.

Odchádzam ďaleko, buď ku mne milosrdný: nehľadaj ma! Prosím, zmiluj sa nado mnou! Viem, že si veľkorysý a až nadľudsky dobrý. Neprosím Ťa o odpustenie, Rafael. Nezaslúžim si ho a uvedomujem si, že máš právo nenávidieť ma a pohŕdať mnou.

Nikdy som Ťa nebola hodna. Nikdy som nebola na Tvojej úrovni. Vieš to, a iba vďaka Tvojej dobrote si mi to nikdy nedal najavo, nedal si mi to pocítiť. Pre mňa to však bolo veľmi ponižujúce a zdrvujúce. Vtiahol si ma do svojho sveta a ukázal mi prepych. Zasypával si ma cennými darmi. Ale – asi som nebola stvorená pre takýto život. Veľký svet, bohatstvo, Tvoja sláva, ma ničili. Uvedomovala som si, aká som menejcenná.

Rozhodla som sa začať nový život. Možno ma čaká iba chudoba, no budem bojovať o každý kúsok chleba s človekom, ktorého nesmierne milujem. Ak nezabíjam šľachetnosť Tvojho srdca a ak to dokážeš, prosím, zabudni na mňa. Určite čoskoro nájdeš pokoj. A stretneš inú ženu, lepšiu, ako som ja. Z celej duše Ti želám veľa šťastia, a aj ja budem šťastná, keď sa dozviem, že sa máš dobre.

Beriem so sebou Mariolu, nedokážem bez nej žiť. Sám to vieš najlepšie. Nemysli si, že Ťa chcem okradnúť o náš najväčší poklad. Po niekoľkých rokoch, keď sa už obaja budeme môcť obzrieť za minulosťou, sa Ti ozvem.

Zbohom, Rafael. Neodsudzuj ma pre moju ľahkomyseľnosť a nedúfaj, že ešte môžem zmeniť svoje rozhodnutie. Neopustím ho, to by som radšej volila smrť. Nevedela som Ťa nikdy klamať a vedz, že som Ti bola verná až do konca. Zbohom, maj so mnou zľutovanie a nehľadaj ma.

Beáta

P. S. Peniaze a všetky šperky nechávam v pokladnici, kľúč som odložila do Tvojho písacieho stola. Zobrala som iba Marioline veci.

Profesor Wilczur spustil ruku s listom a pretrel si oči. V zrkadle uvidel svoj obraz v čudnom oblečení. Zhodil kožuch a začal čítať list od začiatku.

Úder, ktorý ho zasiahol, bol taký nečakaný a neskutočný, až sa mu zdalo, že je to iba hrozba alebo varovanie.

Čítal:

... je mi ľúto, že som Ťa nikdy nemilovala...

A ďalej:

... veľký svet, bohatstvo, Tvoja sláva, ma ničili...

– Ako to? – zastonal. – Prečo?... Prečo?

Snažil sa všetko pochopiť, ale márne. Mysľou mu prebleskovalo, že odišla, opustila ho, vzala dieťa, miluje iného. Nechápal to, videl iba holú skutočnosť, krutú, neuveriteľnú, grotesknú.

Skorý jesenný súmrak ho donútil pristúpiť k oknu a znova čítal list, ani sám nevedel, koľký raz.

Náhle sa ozvalo zaklopanie a Wilczur sa s nádejou otočil:

– To je ona! Vrátila sa!...

Vzápätí si však uvedomil, že to nie je možné.

– Prosím, – ozval sa chrapľavým hlasom.

Do izby vošiel Zygmunt Wilczur, jeho vzdialený príbuzný, predseda Apelačného súdu. Udržiavali srdečné vzťahy a často sa navštevovali. Zygmuntov príchod v tejto chvíli nebol náhodný, profesorovi napadlo, že ho telefonicky zavolala Michalová.

– Ako sa mávaš, Rafael? – energicky sa spýtal Zygmunt.

– Ako sa máš, – profesor mu podal ruku.

– Prečo si tu tak potme? Dovolíš? – ani nečakal na odpoveď, pokračoval: – Je tu zima, hnusná jeseň. Čo to vidím! Drevo v peci! Niet nič lepšie ako pec. Nech Bronislav zakúri...

Otvoril dvere a zavolal:

– Bronislav! Prosím, zakúrte v peci.

Sluha vošiel, pozrel sa po očku na pána a zdvihol kožuch zo zeme. Zapálil oheň a odišiel. Plamene rýchlo objavili suché drevo. Profesor stál nehybne pri okne.

– Poď, sadneme si a porozprávame sa, – Zygmunt ho pritiahol k pohovke pri peci. – To teplo je úžasné. Ty si ešte mladý, ešte to nevieš oceniť. Ale moje staré kosti... Ako to, že nie si na klinike? Dnes si si vzal voľno?

– Áno... tak nejako.

– A ja som ti telefonoval, – pokračoval sudca veselo, – do ambulancie. Chcel som ťa požiadať o radu. Začína ma hnevať ľavá noha. Obávam sa, že je to ischias...

Profesor počúval, ale do jeho vedomia prenikali iba jednotlivé slová. Pokojný Zygmuntov hlas však spôsobil, že sa profesor začal sústreďovať, slová sa spájali a vznikal obraz, takmer reálny obraz skutočnosti. Myklo ním, keď bratranec zmenil tón a spýtal sa:

– A kde je Beáta?

Profesor zmraštil tvár a unavene odpovedal:

– Odcestovala… Tak... odcestovala... Je preč... v zahraničí.

– Dnes?

– Dnes.

– Nejako náhle... – poznamenal Zygmunt.

– Áno, áno... Poslal som ju... chápeš... Boli isté veci a v súvislosti s nimi...

Hovoril s takými ťažkosťami a utrpenie sa mu tak veľmi odzrkadľovalo v tvári, že Zygmunt tým najteplejším tónom, akého len bol schopný, rýchlo potvrdil:

– Rozumiem, prirodzene. Len, vieš, na dnes ste rozoslali pozvánky na večierok. Bolo by potrebné všetkým zavolať a odvolať pozvanie... Dovolíš, aby som to vybavil?...

– Prosím... buď taký láskavý...

– Dobre, v poriadku. Michalová má určite zoznam pozvaných. Zoberiem si ho od nej. A ty by si najlepšie urobil, keby si si pospal. Čo ty na to?... Nebudem ťa dlhšie zdržiavať. No, dovidenia...

Natiahol ruku, ale profesor si ju nevšimol. Zygmunt ho potľapkal po ramene, chvíľu ešte postál vo dverách a odišiel.

Keď Wilczur začul cvaknúť kľučku, akoby sa prebral z omámenia. Uvedomil si, že v ruke stále drží Beátin list. Pokrčil ho a hodil do ohňa. Plameň ho zhltol s červeným zábleskom a premenil na sivý popol. Po papieri nezostalo ani stopy a drevo sa rozpadlo na žeravé uhlíky, keď si pretrel oči a vstal. Pomaly odtlačil kreslo a poobzeral sa.

– Nemôžem, nevydržím tu, – potichu zašepkal a vybehol do chodby.

Bronislav vyskočil zo stoličky.

– Pán profesor odchádza?... Zvrchník alebo teplejší kabát?

– To je jedno.

– Je tam iba päť stupňov. Lepší bude teplejší kabát, – rozhodol sluha a podal mu kabát.

– Rukavice, – zvolal vybiehajúc za profesorom na verandu, ale Wilczur ho nepočul, už bol na ulici.

Koniec októbra bol v tom roku chladný a daždivý. Silný vietor strhával z konárov posledné zožltnuté listy, na chodníkoch čľapkala voda. Niekoľkí chodci s vyhrnutými goliermi skláňali hlavy, aby sa chránili pred malými, ostrými kvapkami dažďa alebo oboma rukami kŕčovito zvierali dáždniky, do ktorých sa opieral silný vietor. Kolesá áut rozstrekovali kalnú vodu, kone zapriahnuté v drožkách lenivo prešľapovali a z fiakrov stekala voda, ktorá sa leskla v slabom žltom svetle pouličných lámp.

Doktor Rafael Wilczur sa mechanicky pozapínal a kráčal dopredu.

Ako mi to mohla urobiť? Ako mohla? dookola si opakoval v duchu. Vari nechápala, že mu zobrala všetko, že ho pripravila o rozum i o zmysel života? A prečo?... Pretože stretla nejakého muža... Keby ho poznal, keby mal istotu, že sa o ňu bude starať, že jej prinesie šťastie a bezpečie. Napísala iba jeho krstné meno: Janek.

V pamäti si preberal bližších i vzdialenejších známych. Nebol to ani jeden z nich. Možno je to klamár, svetobežník, ktorý ju opustí pri prvej príležitosti. Možno profesionálny podvodník, ktorý Beátu oklamal falošnými prísahami a vyznaniami. Určite rátal s peniazmi. Čo bude, keď zistí, že Beáta si svoje cennosti nevzala?... Určite je to rafinovaný lotor. Treba ho začať čo najskôr stíhať, aby sa predišlo jeho plánom. Treba požiadať políciu, aby ich hľadala. Rozoslať zatykače, vyslať detektívov...

Zastal a poobzeral sa. Stál na námestí. Spomenul si, že tu kdesi blízko, v druhej alebo tretej uličke, kedysi zazrel veliteľstvo polície.

Vybral sa tým smerom, no už po niekoľkých krokoch znova zastal.

– A čo ak ju aj nájdem? Nikdy sa nebude chcieť vrátiť.

Veď napísala jasne, že ho neľúbi, že ju trápilo jeho postavenie, jeho majetok, slávne meno... a určite aj jeho láska. Bola natoľko slušná a jemná, že mu to nepovedala priamo... Akým právom môže rozhodovať o jej osude? Dala prednosť tuláctvu s tým druhým... Aké argumenty by mal použiť, aby ju presvedčil, aby sa vrátila k... nenávidenému mužovi? Nedospel vari prirýchlo k presvedčeniu, že ten druhý je vyvrheľ a chtivý lotor?... Beáta nemala rada takých mužov, prikláňala sa skôr k idealistom, rojkom... Veď aj Mariole zvykla čítať také verše, sedemročné dieťa ich ešte nemohlo pochopiť. Čítala ich sebe.

Človek, za ktorým išla, musel byť mladý a nepraktický chudák. A ako sa s ním stretla?... Prečo sa o ňom ani slovkom nezmienila?... Iba zrazu utiekla, konala bezohľadne a kruto. Nechala človeka, ktorý pre ňu všetko... ako pes, ako otrok... A prečo? Prečo?

Vari sa voči nej nejako prehrešil, ublížil svojej láske? Nikdy! Ani v mysli! Ona bola prvá žena, ktorú miloval. Bolo to pred desiatimi rokmi. Ako presne si všetko pamätal. Spoznal ju náhodou. A každý deň ďakoval za tú chvíľu. Ďakoval ráno i večer, každú hodinu, kedykoľvek, keď sa na ňu pozrel, keď sa tešil myšlienkou, že ju uvidí. Vtedy bol ešte len asistentom a išiel na cvičenie v prosektóriu, keď nákladné auto zrazilo staršieho muža. Poskytol mu prvú pomoc – mal zlomené obe nohy. Starec ho zaprisahal, aby to čo najšetrnejšie oznámil jeho žene, chorej na srdce, a vnučke. Dvere malého bytu v Starom Meste otvorila Beáta.

O niekoľko mesiacov už boli zasnúbení. Mala ledva sedemnásť. Bola krehká a bledá, nosila lacné šaty. V dome bola bieda. Beátini rodičia prišli vo vojne o všetok majetok. Starý otec živil ženu a vnučku tým, že dával lekcie cudzích jazykov. A kým babičku neuložili do rodinnej hrobky, ktorá ako jediná zostala z ich kedysi nádherného majetku, rozprávala vnučke a jej snúbencovi o sláve rodiny Gontyňských, o palácoch, lovoch, koňoch, plesoch, šperkoch, šatách priamo z Paríža... Beáta sedela a počúvala, v očiach mala zasnený výraz a ľutovala, že ten krásny príbeh sa už nevráti.

V takých chvíľach jej stískal chudučkú ruku a hovoril:

– To všetko ti dám. Uvidíš, Beáta. Aj klenoty, aj šaty z Paríža, aj plesy, aj služobníctvo! Všetko ti dám.

Sám mal v tom čase v izbe iba niekoľko kufrov, odborné knihy a malý plat asistenta.

Ale mal aj priam oceľovú vôľu, silnú vieru a túžbu, páliacu ako oheň, aby splnil sľuby, ktoré Beáte dal. Začal sa boj. Boj o postavenie, o prax, o bohatých pacientov. Mal nielen vedomosti, ale aj vrodený talent, nezlomný charakter, bol zanovitý a pracovitý. To všetko urobilo svoje. Jeho sláva rástla a rástol aj majetok. Mal tridsaťsedem rokov, keď ho vymenovali za univerzitného profesora a o niekoľko týždňov ho stretlo ešte väčšie šťastie: Beáta mu porodila dcéru.

Na pamiatku babičky Gontyňskej ju pomenovali Mária Jolanta. Volali ju Mariola.

Pri spomienke na dcéru mu zovrelo srdce. Občas sa aj zamyslel nad tým, ktorú z nich miluje viac... Keď začala hovoriť, jedno z prvých slov bolo:

– Tapuško...

Tak mu to aj zostalo. Občas mu hovorievala nie tatuško, ale tapuško. V druhom roku ochorela na šarlach a keď sa potom uzdravila, sľúbil si, že bude všetky chudobné deti liečiť zdarma. Na jeho drahej klinike, kde nikdy nebolo voľnej izby, mali niekoľko miest vyhradených iba pre deti chudobných. Všetko to bolo pre ňu, ako vďaka za jej zdravie.

A teraz mu ju vzala.

To prekračovalo všetky hranice egoizmu, bolo to priam neľudské.

– Musíš mi ju vrátiť. Musíš! – hovoril nahlas a zatínal päste.

Okolidúci sa obzerali, ale on si to ani nevšimol.

– Právo je na mojej strane! Mňa si nechala, ale donútim ťa, aby si mi vrátila Mariolu. Zákon je na mojej strane. A morálne právo tiež. To musíš uznať, ty jedna podlá, podlá, podlá!... Ničomnica jedna, čo nechápeš, že si spáchala vraždu? Alebo môže byť vražda ešte horšia?... Môže? Veď povedz sama!... Mučili ťa peniaze a všetko. Dobre, ale čo ti chýbalo? Láska nie, nikto ťa nebude milovať tak ako ja! Nikto na celom svete!

Potkol sa a takmer spadol. Brodil sa bahnom po nedláždenej ulici. Miestami bolo vidieť veľké kamene, po ktorých sa obyvatelia snažili dostať domov suchou nohou. V oknách už bola tma. Tu a tam postavené plynové lampy svietili nevýrazným modrastým svetlom. Vpravo bola väčšia, husto zastavaná ulica. Wilczur odbočil a vliekol sa z nohy na nohu.

Necítil únavu, ale nohy mal neznesiteľne ťažké. Musel byť celkom premočený, pretože každý poryv vetra cítil až na holej koži.

Zrazu sa mu niekto postavil do cesty.

– Pán prekrásny, – ozval sa chrapľavý hlas, – požičajte mi bez bankovej záruky päť „zet“ na Poľský monopol liehový. Istota a dôvera.

– Čože? – profesor nechápal.

– Nečožekaj, lebo budeš čožeknutý, lebo tak hovorí Písmo sväté: Akým čožekom čožekáš blížneho svojho, takým budeš čožeknutý aj ty, obyvateľ hlavného tridsaťmiliónového mesta s prístupom k moru.

– Čože to chcete?

– Zdravie, šťastie, všetko najlepšie. A navyše sebe vinšujem, aby som si naplnil svoje prázdne brucho štyridsaťpercentným alkoholom s láskavým spoluúčinkovaním primeranej dávky svinskej skapaciny, ktorej sa hovorí aj klobása.

Otrhanec sa mierne kýval zo strany na stranu a cez niekoľkodňové strnisko bolo cítiť zápach vodky.

Profesor siahol do vrecka a podal mu niekoľko mincí.

– Nech sa páči.

– Bis dat, qui cito dat, kto rýchlo dáva, dvakrát dáva, – zamudroval opilec. – Thank you, my darling. Dovoľ mi, môj veľkorysý darca, aby som ti na oplátku tiež ponúkol niečo vzácne. Myslím tým svoju spoločnosť. Áno! Počúvaj ma, milý človeče. Dostane sa ti veľkej cti. Noblesse oblige, postavenie zaväzuje! Ja platím! Premokol si, sir, prechladol, poď do mojej chatrče a zohrej sa. Popravde, nemám chatrč, ale mám vedomosti. Čo je nejaký byt v porovnaní s vedomosťami!... A ja sa s tebou, mon prince, podelím. Moje znalosti sú obrovské. A v tejto chvíli hovorím len o tých topografických. Viem napríklad o jednej knajpe, do ktorej sa môže človek dostať aj o tomto čase bez vylamovania zámok. Stačí iba jedno slovo: Droždžyk. Je to tu, kúsok, na rohu Polanieckej a Witebskej.

Wilczur usúdil, že alkohol mu môže urobiť dobre. Naozaj bol premrznutý. A aj tá monotónna výrečnosť opilca sa zdala ohlušujúca. Snažil sa niečo pochopiť z jeho rečí, čo mu zamestnávalo mozog, v ktorom vírili len bolestivé myšlienky.

Na východe už začínala noc šedivieť, keď sa po dlhom klopaní na okenice konečne dostali do malého obchodu, ktorý páchol po haringoch, pive a petroleji. V miestnosti za obchodom, ktorá bola síce väčšia, ale aj smradľavejšia a plná dymu z lacného, kyslého tabaku, sedelo v rohu niekoľko opitých mužov. Výčapník, surovec na kvadrát s tvárou ospalého buldoga a rozopnutou vestou, bez pýtania postavil na voľný stôl fľašu vodky a vyštrbený tanier s odrezkami nejakých údenín.

Ale – bolo tu teplo. Príjemné teplo a skrehnuté ruky sa začali pomaly a bolestivo rozohrievať. Prvý pohárik vodky ohrial hrdlo i žalúdok. Profesorov spoločník neprestával tárať. Opilci si prišelcov ani nevšimli. Jeden nahlas chrápal a ostatní nezrozumiteľne bľabotali. Zdalo sa, že sa hádajú.

Druhý pohárik vodky priniesol Wilczurovi istú úľavu.

Ako dobre, premýšľal, že ma tu nikto nepozná, nikto nič nevie…

– … lebo, keď sa zamyslíš, pán gróf, – strapatý spoločník pokračoval vo svojom monológu, – Napoleon pošiel do pekla, Alexander Macedónsky tiež. A pýtaš sa prečo? Pretože byť niekým, to nie je umenie. Majsterštukom je byť ničím. Ničím, malým drobným hmyzom – disce puer, uč sa, chlapče. To ti hovorím ja, Samuel Obiedziňski, ktorý nikdy nepadne na pysk, pretože nelezie na žiaden piedestál. Ten je iba pre hlupákov. A viera je balón, ktorý skôr alebo neskôr vyfučí. Šanca?... Je, samozrejme, že skôr sám zdochneš. Pozor na balóniky, obyvatelia!

Zdvihol prázdnu fľašu a zvolal:

– Pán Droždžyk, ešte jednu! Pôvodcu všetkých radostí, strážcu zablúdených, darcu vedomia i zabudnutia.

Výčapník priniesol novú fľašu vodky, širokou dlaňou udrel do dna, čím ju otvoril a postavil na stôl pred hostí.

Profesor Wilczur mlčky vypil a striaslo ho. Nikdy nepil a protivná chuť pálenky v ňom vzbudzovala odpor. V hlave však cítil nejaký šum, chcel sa opiť úplne.

– Zmysel šedej kôry mozgovej, – hovoril človek, ktorý sa nazval Samuelom Obiedziňským, – je žonglovanie na hrane medzi vedomím a nevedomím. Lebo, čo hovorí dráma intelektu, ktorá dochádza do absurdného tvrdenia, že je hračkou prírody, zbytočným balastom močového mechúra pripnutým na chvoste zvieracej excelencie? Čo vieš o svete, veciach, zmysle existencie? Nuž, pýtam sa vás, tvora obdareného dvoma kilogramami mozgovej substancie, čo o tom viete?... Nie je to paradox? Nemôžeš zdvihnúť ruku, urobiť krok bez jasného cieľa. Je to tak?... Počas niekoľkých desaťročí urobíš milióny, miliardy všeličoho, bojuješ, pracuješ, učíš sa, spadneš, vstaneš, myslíš a potrebuješ toľko energie ako varšavská elektráreň, a načo to, dočerta, všetko je? Áno, kamarát, nevieš a vedieť nemôžeš, načo to všetko robíš. Jediná inštancia, ktorú môžeš požiadať o informácie, je tvoja myseľ a tá, tak ti poviem, iba bezradne myká rukami. Tak kde je v tom zmysel, kde je v tom logika?

Nahlas sa zasmial, štrngol o pohárik a vypil.

– Takže, aký je účel, keď nemôže splniť to jedno, vlastne jediné svoje poslanie, úlohu?... Viem, čo mi odpovie, ale to je tiež nezmysel. Povie, že jeho úlohou je plniť životné funkcie. Dôvody a ciele života nemá v náplni. Ale pozri sa, ako si poradí so životom. Čo nám tu môže objasniť? Ukazuje sa, že nič. Nič, ale s najelementárnejšími zvieracími funkciami. Takže, na čo nám vyrástol v lebke ten nádor? Na čo, dočerta? Lebo, čo on vie, aký je zmysel?! Či dal človeku možnosť spoznať sám seba? Spoznať sa natoľko, aby mohol o sebe rozhodne povedať: Som darebák, alebo: Som materialista? Nie, to nie. Povie iba, či mám radšej teľacie, alebo bravčové. Ale na to stačí aj mozog obyčajného Azorka. A ak ide o ľudí, o blízkych? Čo nás naučí?... Nič! Ručím celým svojím majetkom, že pod vysokým pánovým čelom sa nezrodila ani jedna myšlienka o mojej zaujímavej osobe. Hoci sme spolu už... dve fľaše. Mimochodom, povedzte mi, či máte nejakú istotu o mne alebo o ľuďoch, ktorých poznáte celé roky?... Čo ja viem, o bratoch, otcovi, o manželke, priateľovi?... Nič! Ľudia chodia v nepriepustných skafandroch. A neexistuje spôsob, ako preniknúť do ich vnútra. Napime sa!

Štrngol o Wilczurov pohár a napil sa.

– Ak chceš, maestro, vedieť, ako naozaj vyzerá šikovná dáma, môžeš ju sledovať kľúčovou dierkou. Zistíš, povedzme, že má zdeformované prsia a tenké nohy. Dozvieš sa niečo nové. Ale o jej osobe nebudeš vedieť nič. Lebo aj keď si vyzlečie skafander, ktorý nosí kvôli tebe, je pod ním druhý, ktorý si nevyzlečie nikdy a ktorý je aj pre ňu samu nepreniknuteľný. Pravda? Samozrejme, sú chvíle, keď môžeš nazrieť cez rukáv alebo golier. Sú to však chvíle katastrofy. Skafander sa postupne derie, objavujú sa trhliny, praskliny a diery. To... to napríklad aj v takej situácii, v akej si teraz ty. Prevalcovalo ťa niečo ťažké.

Naklonil sa ponad stolík a zahľadel sa na Wilczura svojimi modrými, krvou podliatymi očami.

– Je to pravda? – spýtal sa.

– Je, – prikývol profesor.

– Očividne! – hnevlivo vykríkol Obiedziňski. – Samozrejme! Človek prahnúci po pokojnom živote ako ja, nemôže urobiť ani krok bez toho, aby sa nestretol s ľudskou hlúposťou! Lebo podstatou každej tragédie je hlúposť!... Vieš čo?... Balón alebo piedestál?... Zbankrotoval si, vyhodili ťa z dobrého fleku na ministerstve alebo je za tým sklamanie? Čo?... Žena?... Zradila ťa?...

Wilczur zvesil hlavu a odpovedal:

– Nechala ma...

Obiedziňského oči sa hnevlivo zablysli.

– Tak vieš ty, čo? – vykríkol. – Vieš, čo je to?!

– Čo je to? – Wilczur ho chytil za ruku. – Čo je to?... Je to všetko. Všetko!

V jeho hlase muselo byť niečo, čo stačilo aj namiesto najsilnejšieho argumentu, lebo Obiedziňski sa zrazu upokojil, schúlil a zmĺkol. Ozval sa až o niekoľko minút plačlivým tónom:

– Život je podlý, a ja mám smolu. To osud mi musí ponúknuť celú paletu rôznych citov... Niet pochýb, že je to relatívne. Jedného žiadna sila nepovalí, druhý sa šmykne na kôstke od čerešne a roztrieska si hlavu. Nedá sa nič robiť, nijako sa ochrániť. Sapristi, preklínam to všetko!

Naplnil poháre.

– Pi, – vtisol pohár Wilczurovi do dlane. – Hej, Droždžyk, daj ďalšiu!

Krčmár sa vytiahol zo svojho brloha pri vchode a doniesol fľašu, potom zhasol svetlo. Už ho nebolo treba. Za špinavým oknom sa prebúdzal chmúrny a daždivý, ale už naozajstný deň. Spoločnosť z rohu miestnosti opustila svojho chrápajúceho kamaráta a vybrala sa do ulíc.

Obiedziňski sa oprel o lakte a v opileckom zamyslení prehovoril:

– So ženami je to tak... Jedna sa na teba prisaje a vycicia z teba všetku šťavu, druhá sa uspokojí s tým, čo máš, a tretia ťa klame na každom kroku alebo sa nájde i taká, čo ťa ťahá do jednotvárnej nudy, hnusného blata... Pranie, čistenie, plienky a také veci. A taký je aj život. Ale nie je pravda, že všetko závisí od človeka. Čo je to? Po jednom sa to iba zošmykne, druhý je ako postrelený kocúr, zamraučí a zdochne, a ty si aký, amigo? Musíš byť tvrdý. Ako veľký strom. Ak ti zlúpnu kôru, narastie ti nová, ak ti odpília konáre, dorastú... ale ak ti vytrhnú korene z pôdy... To je, akoby ťa hodili do pustiny...

Wilczur sa k nemu naklonil a zakoktal:

– Korene... To je pravda...

– A vidíš, ani sila nepomôže, ak nie je pomoc, opora. Ak nemáš pôdu, vybledneš, rozplynieš sa. Už Archimedes hovoril... Čo to len povedal... Och! Čo sme to hovorili? Že korene! Ani najsilnejšie korene ti nepomôžu, ak sa nemajú čoho držať. Och! Modrý pes... tento život...

Jazyk sa mu plietol čoraz viac. Nakoniec sa oprel o stenu a zaspal.

Wilczurovi sa stále motala v hlave myšlienka:

Ako strom vytrhnutý s koreňmi... ako strom vytrhnutý s koreňmi...

Nespal dlho, keď ho zobudili štuchance. Namáhavo otvoril oči a zapotácal sa. Alkohol sa nestihol vypariť. Na stole opäť stála vodka a okrem nočného spoločníka pri stole sedeli ďalší traja. Profesor Wilczur si horko-ťažko uvedomil, kde je, keď si náhle a bolestne spomenul na Beátu. Vyskočil, prevrhol stoličku a pobral sa k dverám.

– Hej, drahý pane! – vykríkol krčmár.

– Čo je?

– A platiť sa vám neuráči?... Účet je štyridsaťšesť zlotých.

Wilczur mechanicky vybral peňaženku a podal mu ju.

– Aha, peniaze! Teda, páni, – ticho zapískal jeden z kumpánov.

– Drž hubu, – zavrčal druhý.

– Droždžyk! – zvolal tretí. – Čo strúhaš frajera? Vydaj pánovi! Pozrite sa naňho!

Krčmár sa naňho nenávistne pozrel. Odrátal si peniaze a peňaženku vrátil Wilczurovi.

– Ty, darebák, – zamrmlal, – sa staraj o svoje.

Wilczur im nevenoval pozornosť a vyšiel na ulicu. Padal ťažký, mokrý sneh, ale cesty a chodníky zostávali čierne, pretože sa hneď topil. Stredom cesty sa ťahali vozy naložené uhlím.

– Opustila ma... opustila... – opakoval si Wilczur. Kráčal a nepozeral sa napravo ani naľavo. – Ako strom vytrhnutý s koreňmi...

– Pán ide do Grochowa? – ozval sa vedľa neho nejaký hlas. – To radšej obíďte Rawskú, je tam menej blata.

Spoznal jedného z kumpánov.

– Je mi to jedno, – mávol rukou.

– Tak to je dobre. Tiež mám tadiaľ cestu. Pôjdeme spolu. Aspoň nám bude veselšie. A čo zlé sa vám prihodilo?

Wilczur neodpovedal.

– Je to ľudské... Poviem vám, že na trápenie je iba jeden liek: zaliať ho, choleru! Samozrejme, nie v takej diere ako u Droždžyka, podvodníka, ktorý hosťom ponúka klobásu so strichnínom. Tu neďaleko, na Rawskej ulici, je krčma, ako sa patrí. Aj zabaviť sa tam dá, aj obsluhu majú. A cena je rovnaká.

Kráčali mlčky. Spoločník, nižší a štíhlejší ako profesor, ho chytil pod pazuchou a občas si ho obzeral spod cyklistickej čiapky. Minuli niekoľko blokov, keď ho zatiahol nabok.

– Tak teda vojdeme, či ako?... Najlepšie je vypiť si. Tu je ten podnik. Dáme si po jednom.

– Dobre, – súhlasil Wilczur a vošli.

Prvý dúšok vodky mu nepriniesol úľavu. Naopak, jeho omámená myseľ akoby vytriezvela. Ďalšie kolá však už urobili svoje.

V susednej miestnosti hral chrapľavo orchester, zapálili svetlá. Po nejakom čase si k nim prisadli dvaja chlapi, vyzerali ako robotníci. Pridala sa k nim aj vyzývavo namaľovaná tučná servírka. Pili tretiu fľašu, keď sa z vedľajšej miestnosti ozval hlasný ženský smiech.

Profesor Wilczur vyskočil na rovné nohy. Krv sa mu nahrnula do tváre a chvíľu nepohnute stál. Prisahal by, že spoznal Beátin hlas. Rýchlo odtlačil jedného zo svojich spoločníkov a jedným skokom bol vo dverách.

Malú miestnosť osvetľovali dve plynové lampy. Pri stole sedel muž s veľkým bruchom a pehavá dievčina v zelenom klobúku.

Pomaly sa vrátil, sťažka sa spustil na stoličku a rozplakal sa.

– Nalej mu ešte, – zamrmlal muž v cyklistickej čiapke, – potrebuje chľast.

Pomykal Wilczurovým plecom.

– Pi, bratku! Čo tam po tom!

Keď o jedenástej krčmu zatvorili, spoločníci museli Wilczura podopierať, lebo nevládal ísť po vlastných. Aj tak, klátiac svojím veľkým telom, mykal nimi na všetky strany. Dychčali od námahy. Našťastie, nemali pred sebou ďalekú cestu. Za rohom, v temnej pustej uličke, stála drožka. Bez slova naložili Wilczura a natlačili sa za ním. Drožka sa pohla.

Po niekoľkých minútach jazdy domy poredli. Po oboch stranách bolo tu i tam vidieť záblesk plynovej lampy. Ale aj tie zmizli. Do nosa udrel hnilobný zápach veľkého smetiska. Drožka zabočila a klopkanie konských kopýt ustalo. Prešli na mäkký povrch, ktorý tlmil ich dupot.

– Zastav, najlepšie tu, – ozval sa tichý hlas.

Chvíľku načúvali. Iba z diaľky bolo počuť monotónny hukot mesta. Tu bolo absolútne ticho.

– Vyhoďte ho, – ozval sa krátky rozkaz.

Tri páry rúk sa chopili bezvládneho tela. O chvíľu už boli jeho vrecká prázdne. Poľahky mu vyzliekli teplý kabát, sako aj vestu. Zrazu, zrejme od zimy, sa Wilczur prebral a zvolal:

– Čo to, čo to robíte?… – a snažil sa pozbierať zo zeme.

Vo chvíli, keď sa konečne postavil, dostal úder do hlavy. Bez zjojknutia sa zosypal znova na zem. Zvalil sa na okraj jamy, do ktorej sa vysýpali smeti a jeho telo sa zosunulo až na dno.

– Dočerta! – zaklial jeden z kumpánov, – nemohol si ho pridržať?

– A načo?

– Hlúpe šteňa! Načo? Zlez teraz dolu po topánky a nohavice.

– Sám si zlez, keď si taký múdry.

– No čo nepovieš? – odvrkol prvý a nahnevane sa blížil ku kumpánovi.

Už to vyzeralo na bitku, keď sa ozval drožkár, ktorý dovtedy iba fajčil.

– A ja hovorím: ideme. Chcete, aby sme sa zamočili?...

Muži sa spamätali a naskočili. Kone sa pohli z miesta. Pred vjazdom na hlavnú cestu do mesta sa zastavili, drožkár spod kozlíka vytiahol staré vrece a dôkladne očistil kolesá od smetia, ktoré sa do nich zaplietlo, naskočil, cmukol na kone a o chvíľu na poliach opäť panovalo ticho.

•••

Cez deň sem nikto nezablúdil, nieto ešte v noci. Iba nad ránom smetisko ožilo. Chlapi z dedín v okolí hlavného mesta, ktorí sa živili vyvážaním smetí, prichádzali so svojím smradľavým nákladom. Prišli, vysypali odpadky a so zárobkom niekoľkých zlotých sa vracali domov. Tí šikovnejší vysypali smeti do hlinených jám, lebo tak to bolo prikázané, ale niektorí ich vysypali priamo na pole.

Starý Pavel Baňkowski, hospodár z Brzozowej Wólki, mal rád poctivú prácu. To bol dôvod, prečo prišiel až k hlineným jamám a systematicky vyprázdňoval svoj voz. Neponáhľal sa, aj kobyla potrebovala oddych pred cestou, a aj jeho samého trápila dýchavičnosť, nič nezvyčajné v jeho veku.

Akurát skončil a upravoval si vrece so senom, na ktorom sedával, keď z jamy, do ktorej sypal smeti, začul ston. Prežehnal sa, pre každý prípad, a započúval sa. Ston sa ozval znova a hlasnejšie.

– Hej! – zvolal, – čo je to tam?

– Vodu, – začul slabý hlas.

Ten hlas sa zdal Pavlovi Baňkowskému známy. Vlastne, keď večer išiel do mesta, videl Mateusza Piotrowského z Byczyňca, ktorý sa tiež chystal na zvoz smetia. Baňkowski mal pocit, že počuje Piotrowského. Hlas bol rovnaký, aj sem chodieval vysýpať smeti, aj si rád vypil. Opitý možno spadol dolu, možno si aj ublížil a teraz tam leží.

Poobzeral sa. Bola ešte tma, na východe sa čierna farba premieňala na sivú. Ak sa Piotrowski so svojím nákladom zastavil tu, kôň sa určite sám vydal do Byczyňca.

– Ste to vy, pán Piotrowski? – spýtal sa. – Spadli ste alebo čo?...

Odpoveďou mu bol tichý ston.

Možno ho tí mestskí doriadili? zamyslel sa sedliak. O ľuďoch z mesta si vždy myslel len to najhoršie.

Nohou preskúmal okraj jamy, popremýšľal a vrátil sa k vozu. Odviazal povrazy, ktoré nahrádzali opraty, nadviazal ich a silným uzlom ich priviazal k oju. Držiac sa lana, pomaly zostúpil do jamy.

– Pán Mateusz, ozvite sa, je tu tma, – zvolal. – Kde ste?

– Vodu!... – začul hlas pri sebe.

Naklonil sa a nahmatal rameno.

– Nemám vodu, skadiaľ by som ju vzal? Musíte vyliezť hore. A kde máte koňa?... Určite sa sám vybral domov... No, nezodvihnem vás, skúste vstať.

Nohami udupal smeti, zaprel sa a trhol bezvládnym telom.

– Pohnite sa, sám si nedám rady.

– Nevládzem.

– Nevládze! Skúste to, hádam tu nechcete zomrieť.

Baňkowski vo vlasoch ležiaceho nahmatal niečo lepkavé. Priložil si prsty k nosu a spýtal sa:

– Zbili vás?

– Neviem...

Baňkowski sa zamyslel.

– Tak či tak, tu nemôžete zdochýnať. Fuj!... Mám tu opraty, keby ste nejako vstali, vytiahnem vás.

Ležiacemu pribúdalo síl, pohol sa raz i druhý, ale znovu spadol, hoci ho Baňkowski podopieral, ako vládal.

– Nič nenarobíme, – povedal, – musím ísť po pomoc. Určite už prišli nejakí ľudia.

Vyškriabal sa von a o chvíľu sa vrátil aj s dvoma chlapmi, vysvetľujúc im, že nejakí varšavskí lotri zbili Piotrowského z Byczyňca. Chlapi sa dali do roboty, raneného rýchlo vytiahli a uložil na starkého voz. Zachránený sa určite cítil lepšie, lebo sa posadil a sťažoval sa, že mu je zima.

– Nechali ho iba v gatiach, lotri, – zaklial jeden zo záchrancov.

– Mali by ste ísť na políciu, – zauvažoval druhý.

Baňkowski iba pokrčil plecami.

– To nie je moja starosť. Odveziem ho do Byczyňca, mám to cestou, a tam nech si jeho synovia robia, čo chcú. Možno pôjdu aj na políciu.

– Dobre, – súhlasili chlapi, – nech sa starajú.

Starký podložil ležiacemu pod hlavu vrece so senom, sám sa posadil na holé dosky a trhol opratami. Keď vyšli na cestu, pohodlnejšie sa usadil a zadriemal. Kobyla dobre poznala cestu domov.

Zobudil sa, keď bolo nebo jasné. Obzrel sa a pretrel si oči. Na voze ležal prikrytý dekou nejaký neznámy chlap. Veľká, opuchnutá tvár, čierne vlasy na temene zlepené krvou. Baňkowski by aj prisahal, že ho nikdy v živote nevidel. A na Piotrowského z Byczyňca sa vôbec nepodobal. Možno výškou a váhou, lebo to bol tiež kus chlapa. Spod tenkej starej deky vytŕčala košeľa, blatom ušpinené nohavice a mestské topánky.

– Ký diabol, – zanadával a zamyslel sa, čo má robiť.

Rátal, rátal, natiahol sa dozadu a potriasol pasažierovým plecom.

– Hej, pane, zobuďte sa! No tak, dočerta, zobuďte sa. Človek sa pre vás ešte do nešťastia dostane... Vstávajte!

Pasažier pomaly otvoril oči a zdvihol sa na lakeť.

– Čo ste zač?... – spýtal sa Baňkowski nahnevane.

– Kde to som, čo to je? – odpovedal otázkou pasažier.

– Na mojom voze, čo nevidíš?

– Vidím, – zamrmlal muž a horko-ťažko sa usadil, pokrčiac nohy pod seba.

– No?

– Skade som sa tu vzal?

Baňkowski sa odvrátil, odpľul si a zamyslel sa.

– A čo ja viem? – pokrčil plecami. – Ja som spal a ty si zatiaľ vyliezol na voz. Si z Varšavy, však?

– Čože?

– Pýtam sa, či si z Varšavy?... Lebo ak áno, tak nemáš čo ísť so mnou do Byczyňca. Ja idem domov. A ty predsa nejdeš do Wolky? Ja už musím za tým veterným mlynom odbočiť... Vysadím ťa?... Do mesta je odtiaľto tak desať kilometrov...

– Kam? – spýtal sa muž a v očiach sa mu zračilo prekvapenie.

– Veď hovorím, do Varšavy. Ste z Varšavy?

Muž vytreštil oči, pretrel si čelo a povedal:

– Neviem.

Baňkowski až nadskočil. Teraz vedel, že má do činenia s hlupákom. Ohmatal si vrecko na prsiach, kde mal ukryté peniaze a poobzeral sa. Asi pol kilometra od nich bolo vidieť ďalšie vozy.

– Čo sa robíš hlúpy? – zavrčal. – Nevieš, odkiaľ si?

– Neviem, – zopakoval muž na voze.

– Tak zlez z voza! – skríkol nahnevaný chlap. – Poďme, zlez!

Pritiahol opraty a kobyla zastala. Neznámy poslušne zliezol na cestu a obzeral sa na všetky strany. Keď Baňkowski videl, že nemá zlé úmysly, začal ho hrešiť.

– Prihováram sa ti ľudsky, ako kresťan, a ty si na mňa ako pes. Fuj, ty mestská mrcha! Pýtam sa, či si z Varšavy, a on odpovedá, že nevie. Ako môže nevedieť, kde ho matka porodila?... A možno ani nevieš, kto si a ako sa voláš?...

Neznámy sa naňho pozrel doširoka otvorenými očami.

– Čože?... Ako sa volám? Ako?... Nnnne... neviem...

Na tvári sa mu usadil strach.

– Fuj! – Baňkowski si odpľul a švihol bičom koňa po chrbte. Voz sa rozbehol.

Po chvíľke sa obzrel: neznámy kráčal po kraji cesty za ním.

– Fuj! – zopakoval a popohnal koňa do klusu.

2. KAPITOLA

O zmiznutí profesora Rafaela Wilczura hovorilo celé mesto. Za celou záležitosťou bolo cítiť akési tajomstvo. Všetci, čo profesora poznali dlhé roky, tvrdili, že možnosť, že by spáchal samovraždu, je absurdná. Wilczur bol vitálny, miloval svoju prácu, miloval svoju rodinu, miloval život. Aj bohatstva mal dostatok. Jeho sláva stále rástla, v medicíne ho považovali za kapacitu.

Vraždu bolo možné vylúčiť z jednoduchého dôvodu – profesor nemal žiadnych nepriateľov. Jediným prijateľným motívom pre trestný čin by mohla byť lúpež. Ale aj v tomto smere boli isté výhrady: ľahko sa dalo overiť, že v kritický deň mal profesor pri sebe len asi tisíc zlotých, pričom sa všeobecne vedelo, že nosí iba obyčajné čierne hodinky a dokonca nenosieval ani snubný prsteň. Preto motívy ako plánovaná lúpež alebo vražda vyznievali absurdne. Aj keby sa stalo nejaké nešťastie alebo náhodná vražda, už by našli mŕtvolu.

Zostávala ešte jedna možnosť: strata pamäti. Minulý rok sa podarilo polícii nájsť päť osôb zatúlaných v dôsledku náhlej straty pamäti a vo väčšine denníkov sa v poznámkach písalo práve o tejto možnosti.

Aj v súkromných rozhovoroch sa otvorene hovorilo o tajomných okolnostiach zmiznutia profesora Wilczura, ale z celkom iných dôvodov.

Profesorovu vilu v Orgovánovej aleji obliehali novinári. Bez problémov zistili, že profesorova manželka a sedemročná dcérka nie sú vo Varšave, hoci služobníctvo držalo jazyk za zubami a odmietalo poskytovať akékoľvek informácie. Najotravnejších reportérov poslali za profesorovým bratancom Zygmuntom Wilczurom, predsedom Apelačného súdu. A on pokojne potvrdil:

– Spolužitie môjho bratanca s manželkou bolo veľmi pokojné. Mnoho ich priateľov pokladalo toto manželstvo za príkladné. V rodinných väzbách by som príčiny zmiznutia, z ktorého som veľmi šokovaný, – zdôraznil, – nehľadal.

– Ale predsa len, môžete nám povedať, kde by sme našli pani Beátu Wilczurovú? – pýtali sa novinári.

– Samozrejme. Som pripravený potvrdiť to, čo som počul z úst môjho bratanca, vlastne to bolo v deň, keď vyšiel z domu posledný raz. Povedal, že manželku s dieťaťom poslal do zahraničia.

– Prečo?

Predseda s úsmevom urobil nejasné gesto.

– Priznám sa, že som sa ho na to nepýtal. Pravdepodobne zo zdravotných dôvodov. Ako si spomínam, bratancova žena neznášala práve najlepšie naše zlé jesenné počasie. Aj preto často cestovala do zahraničia.

– Predsa však, v deň alebo niekoľko dní pred plesom, na ktorý už boli rozoslané pozvánky...

– Páni, všeličo sa stáva. Okrem toho, neboli sme si tak veľmi blízki, aby som vedel o všetkom. Rád by som vás poprosil, aby ste rodinné pomery nenafukovali do nezdravých senzácií. A dúfam, že nenájdem v tlači narážky na manželstvo môjho bratanca. Skutočne s tým rátam. Ja vám za to poviem svoj názor na vec. Nie je vylúčené, že profesor sa chystal odcestovať s manželkou. Vo Varšave ho však zdržala veľmi dôležitá vec, operácia, o ktorej sa už písalo v tlači. A keď dopadla úspešne, mohol môj bratanec vycestovať za ženou.

– No už uplynulo toľko dní, – zauvažoval jeden z novinárov, – nie je možné, aby sa profesor nedozvedel o poplachu. Dal by o sebe vedieť.

– Určite, ak by o poplachu vedel. V zahraničí je však veľa takých kútov, tichých penziónov v horách, na samote, kam varšavské noviny nechodia.

– Správy o profesorovom zmiznutí boli vo všetkých zahraničných novinách, aj v rozhlase.

– Rádio možno nepočúvajú. Ja ho napríklad tiež nepočúvam. A veľa ľudí počas dovolenky nekupuje noviny. Nie každý má na to chuť, keď je napríklad v Tirolsku alebo Dalmácii.

– To je pravda, pán predseda. Ale je tu ešte jedna vec. Profesor nie je v Tirolsku ani v Dalmácii, vôbec nie je v zahraničí.

– Ako to môžete vedieť? – s úsmevom sa spýtal predseda.

– Nie je to ťažké. Zistil som, že profesor mal pas vystavený na rok. Jeho platnosť sa skončila pred dvoma mesiacmi a nebol predĺžený.

Nastalo ticho. Predseda pokrčil plecami.

– No. Nepochybne je to nejasné. Verte, že budem robiť všetko pre to, aby sa celá vec vysvetlila. Pracuje na tom aj polícia. V každom prípade vám ešte raz pripomínam svoje prosby.

Vďaka prosbe muža, ktorý bol v spoločnosti všeobecne rešpektovaný, ale aj sympatiám, ktoré mal zmiznutý profesor, noviny sa nechytili lákavej možnosti vŕtať sa v jeho súkromnom živote. Klebetilo sa, samozrejme, medzi jeho známymi, ale aj neznámymi, no klebety bez čerstvých noviniek postupne utíchali.

Polícia však pokračovala ďalej. Komisár Górny, ktorý bol poverený vyšetrovaním, zistil v priebehu niekoľkých dní veľa podrobností. Vyšetrovanie medzi personálom nemocnice ukázalo, že v tom kritickom dni išiel profesor Wilczur domov v dobrej nálade, žene niesol sobolí kožuch, ktorý práve kúpil a mal to byť darček pre manželku k ôsmemu výročiu sobáša. Nič neukazovalo na náhly odchod jeho ženy. Od služobníctva zistil, že o jej odchode sa dozvedel iba z listu. Ten list profesora úplne zdrvil. Bol duchom neprítomný, nič nejedol. Sedel v tmavej pracovni. List nenašli, no nebolo ťažké uhádnuť, čo v ňom bolo napísané. Tento predpoklad potvrdil aj predseda Wilczur, ktorý podal detailnú správu o svojom stretnutí s bratancom.

Ďalšie vypočúvanie služobníctva situáciu neobjasnilo. Pani Beáta chodievala skoro ráno na prechádzky do kúpeľného parku. Šoféra nechala pred bránou, takže nevidel, či sa s niekým stretla. Strážcovia v parku ju podľa fotografie spoznali a uviedli, že táto pani sa v parku stretávala so štíhlym plavovlasým mladíkom v trochu ošumelom obleku. Nevedeli však uviesť nejaký bližší detail alebo zvláštnu charakteristiku.

Pátranie v profesorových písomnostiach a papieroch tiež neprinieslo nič nové. Zistilo sa, že manželka doma nechala peniaze i cennosti. Nevzala si ani kožuchy, ani iné veci, ktoré by sa dali ľahko speňažiť.

V profesorovej pracovni našiel komisár Górny nabitý revolver.

– Z toho usudzujem, – povedal predsedovi Wilczurovi, – že profesor nemal samovražedné úmysly. To by si zobral zbraň. A zobral by si ju aj v prípade, že by sa chcel porátať so zvodcom svojej ženy.

– Myslíte si, pán komisár, že vedel, kde by ho mal hľadať?

– Nie. Pripúšťam, že o ňom ani netušil. Toho mladíka nevidel nikto zo služobníctva v Orgovánovej aleji. No som si istý, že keď nájdeme tento pár, dostaneme odpoveď na otázku, čo sa stalo s profesorom.

Komisár pátral po Beáte. Po dlhom vyšetrovaní našiel taxikára, ktorý onoho dňa Beátu odviezol z domu. Nemal veľa čo povedať. Pamätal si, že z Orgovánovej aleje viezol na hlavnú stanicu peknú mladú ženu s malým dievčatkom. Zaplatila mu, sama si vzala batožinu a zmizla v dave. Ani cestovný poriadok nepomohol. Medzi dvanástou a jednou popoludní odchádzalo z hlavnej stanice niekoľko vlakov rôznymi smermi.

Komisár Górny už uvažoval nad zatykačom na Beátu Wilczurovú, keď nové informácie zaviedli vyšetrovanie iným smerom.

Počas jednej z pravidelných razií u jedného starinára v Karmelickej ulici našli medzi vecami, ktoré zväčša pochádzali z krádeží a lúpeží, čierny kabát, sako a vestu mimoriadne veľkých rozmerov. Hoci boli etikety odpárané, podarilo sa nájsť krajčíra, u ktorého boli veci ušité, a tak sa potvrdilo, že patrili stratenému profesorovi. Starinár priznal, že ich kúpil od muža, ktorý sa volal Feliks Žubrowski.

Na komisárovo prekvapenie Žubrowski nebol trestaný. Býval pri Visle s manželkou a deťmi. Pracoval ako pieskar pri rieke a veci vraj našiel na brehu, keď sa nadránom vracal z pitky. Niekoľko svedkov, aj keď nie dôveryhodných, mu alibi potvrdilo. V každom prípade sa mu nedalo nič dokázať a Žubrowského nakoniec z vyšetrovacej väzby prepustili. V jeho prospech hovoril aj fakt, že Visla bola v tých miestach hlboká a samovražda profesora Wilczura vyznela v týchto súvislostiach veľmi pravdepodobne.

V nasledujúcich dňoch prehľadávali koryto rieky – bez výsledku. Do prosektória niekoľko ráz priviedli služobníctvo z Orgovánovej aleje i predsedu Wilczura, aby identifikovali neznámych utopencov, ale výsledky boli biedne: stratený profesor bol nápadný už svojou výškou, mal okolo metra deväťdesiat a vážil sto kíl.

– Ešte sme nenašli mŕtvolu, – rezignovane hovoril komisár Górny, – možno vypláva až na jar. Vo Visle je veľa jám a neraz sa stalo, že mŕtvola vyplávala až po niekoľkých mesiacoch.

– Takže potvrdzujete moje obavy? – spýtal sa predseda.

– Veľa okolností nasvedčuje samovražde. V každom prípade sme však rozposlali jeho fotografiu na všetky policajné stanice.

– Ale pripúšťate aj možnosť straty pamäti?

– Ak mám byť úprimný, neverím tomu. No kým nebudeme mať mŕtvolu, nemôžem zanedbať ani túto možnosť. Nezavrhol som ani hypotézu o vražde. Hoci v tomto prípade môže byť reč skôr o samovražde. Vybehol z domu celý bez seba nešťastím, nebol rozhodnutý. Asi ešte dlho chodil po meste, možno aj pil, aby utopil svoj žiaľ...

– Nikdy nepil, – prerušil ho predseda.

– Tak či onak, chcel to skončiť. Veď kto by ho chcel zabiť?... Lupiči?... Museli by byť najmenej traja alebo štyria, aby si s ním dali rady. Predsa len, mal veľkú fyzickú silu. A výstrely?... Nie je to vylúčené, ale streľba vždy pritiahne pozornosť a museli by sa ponáhľať s uprataním mŕtvoly. Navyše sme na kabáte a veste nenašli žiadne stopy krvi. Zostala ešte možnosť, že ho niekam vlákali a zabili v uzamknutej miestnosti. Čiže vražda s prípravou. Ale kto by tým získal, komu by na tom záležalo?... Nikto. Profesor nenapísal testament. Podľa práva všetko, čo mal, dostanú jeho žena a dcéra. Vy ste, pán predseda, presvedčený, že vdova o to nemala záujem. Je tu ešte jej amant, ktorému sa podľa popisu asi veľmi nedarilo. Ale je to nepravdepodobné. Keby chcel peniaze, nahovoril by ženu, aby si vzala hotovosť, kožuchy, cennosti. To by bolo, hoci to nie je potvrdené, vyše sedemdesiattisíc. Milujúcu ženu by vedel nahovoriť na všeličo...

– Pochybujem, Beáta mala svoje zásady...

– Pán predseda, ako skúsený sudca viete lepšie ako ja, že tam, kde sa u ženy začína láska, tam sa končia všetky zásady. Ale v prospech jej neviny hovorí aj iné. Po prvé: neutiekli by, to by na nich iba vrhlo podozrenie. Po druhé: prihlásili by sa po profesorovom zmiznutí. Veď sú toho plné noviny. A boli by hlúpi, keby si mysleli, že ich nakoniec polícia nenájde, ak by sme ich podozrievali z trestného činu. V hre je pozostalosť po profesorovi, objavili by sa o niekoľko dní, ale už prešli dva mesiace. Musia mať čisté svedomie.

– Aj ja si to myslím.

– A ešte niečo! Zo skúseností viem, že vrahovia nie sú trpezliví. Každý chce mať hneď to, čo bolo motívom zločinu. Zvyčajne sa držia taktiky, že sa motajú polícii pod nosom. Cítia sa istejšie, keď sú na svetle, než by sa skryli do tieňa, čo by na nich vrhlo podozrenie. Uvažoval som ešte o jednej možnosti. Náhodný zločin. Povedzme, že ich profesor našiel a zabili ho počas hádky. V tom prípade však musíme brať do úvahy, že profesor bol silný a na jeho šatách nebolo ani stopy po krvi. Nie je možné, aby sa chudému a neduživému mladíkovi podarilo zabiť takého veľkého muža bez použitia zbrane. Preto ich vlastne nehľadám.

Predseda prikývol.

– Možno by aj bolo lepšie, ak by sme ich nenašli... Aspoň kým sa to celé nevyjasní.

– Možno by to bolo lepšie, – prikývol komisár.

Vlastne ani nemohol povedať nič iné, pretože polícia dosiaľ nenašla ani stopu po Beáte Wilczurovej, jej dcére a neznámom mužovi.

Mesiace ubiehali, v kolotoči veľkomesta sa postupne zabúdalo na profesora Rafaela Wilczura a jeho záhadné zmiznutie. Spisy pomaly pokrýval prach, potom na ne položili spisy iných prípadov. Po roku ich zabalili do škatúľ a previezli do archívu.

Podľa zákona súd zveril majetok kurátorovi Szrenkovi, ktorý nemal dôvod hnevať sa. Vilu v Orgovánovej aleji prenajal, kapitál uložil do cenných papierov a kliniku zveril do rúk schopnému doktorovi Dobranieckému, ktorý bol najbližším spolupracovníkom nezvestného.

Na klinike išlo všetko podľa starého režimu, ktorý zaviedol ešte profesor Wilczur. Počas niekoľkých mesiacov dokončili nový pavilón a pacientov začalo pribúdať. Zmeny, ktoré zaviedol doktor Dobraniecki, neboli veľké. Zrušil miesta na liečenie detí z chudobných rodín a prepustil niekoľko zamestnancov, čo však nemalo vplyv na chod kliniky. Kvôli zrušeniu miest pre chudobné deti sa s novým riaditeľom pohádal asistent Skórzeň a dal výpoveď. Po ňom odišiel účtovník Michalak a sekretárka slečna Janowiczówna, pretože sa vraj správala ako hlúpa hus a dovolila si miešať sa do rozhodnutí doktora Dobranieckého, čím podrývala jeho autoritu.

Správanie nového riaditeľa odsudzovali tým viac, že sprísnil disciplínu na klinike. Jeho pozícia v ústave sa jednoznačne zlepšila a nabrala na vážnosti. Nové voľby vo Zväze chirurgov mu priniesli miesto prezidenta a o rok neskôr získal aj titul profesora. A keďže bol nadaný a vysoko kvalifikovaný, postupne a vytrvalo získaval aj bohatstvo a slávu.

Postupne sa z názvu „Klinika prof. Dr. Wilczura“ stával nezrozumiteľný anachronizmus. Preto sa nikto nečudoval, že bol názov zmenený na „Klinika prof. Dr. Wilczura, in memoriam“. Krátko nato vyšla pomerne obšírna biografia z pera prof. Dr. Dobranieckého s názvom „Profesor Rafael Wilczur – geniálny chirurg“.

Práca sa končila slovami:

Skladajúc hold nezabudnuteľnej pamiatke najlepšieho Človeka, múdreho Učiteľa a veľkého Vedca, poľská medicína smúti po jeho tragickom zmiznutí, ktoré už, žiaľ, asi navždy zostane zahalené mrakom bolestného tajomstva.

3. KAPITOLA

Viktor Kania, policajný šéf v Chotymowe, nečinne sedel za stolom pokrytým čistým zeleným pijavým papierom, občas si zívol a pozeral z okna. Polícia sídlila v poslednom dome na okraji mestečka. Z okien bolo vidieť na zelené polia, na breh rieky, kde viseli rybárske siete, na čierny pás lesa, spod ktorého dymil komín Hasfeldovej píly, a na cestu k píle, po ktorej kráčal jeho zástupca strážmajster Sobczak s nejakým vysokým chudým bradáčom.

Sobczak kládol nohy naširoko, pri každom kroku sa hojdal ako kačica. Pod pazuchou niesol veľký kus preglejky na vyrezávanie. Bradatý muž musel byť nový robotník na píle. Náčelník Kania ho videl po prvý raz, a pritom poznal všetkých v Chotymowe a v okruhu desiatich kilometrov. Podľa toho, že si Sobczak niesol preglejku sám, usúdil, že zrejme nepokladal za vhodné, aby využil pomoc svojho spoločníka. Takže s ním nebolo niečo v poriadku: nešiel so Sobczakom z vlastnej vôle.

Na policajnú stanicu v Chotymowe prichádzali ľudia z rôznych príčin. Pre bitky v dedinách, pre drobné krádeže v lese a na poli, pytliactvo. Občas sa podarilo chytiť aj nejaké väčšie ryby, lúpežníka alebo defraudanta, ktorý sa vyhýbal hlavným cestám a po bočných sa snažil dostať do Nemecka.

Bradáč, ktorý kráčal so Sobczakom, pôsobil napriek svojej výške poctivým dojmom, určite ide iba o nejakú maličkosť.

Po chvíli sa otvorili dvere a obaja vošli. Bradáč si strhol čiapku a zostal stáť pri dverách. Sobczak zasalutoval a podal hlásenie:

– Tento človek sa uchádzal o prácu na píle. Zamestnali ho, ale ukázalo sa, že nemá žiadne doklady, nevie, ako sa volá, ani odkiaľ pochádza.

– Hneď uvidíme, – zamrmlal náčelník Kania a pokýval rukou na bradatého. – Máte nejaké doklady?

– Nemám.

– Sobczak, prehľadaj ho.

Zástupca rozopol hrubý, zodratý kabát, prezrel vrecká a položil všetko, čo našiel, na stôl pred náčelníka: malý lacný vreckový nožík, niekoľko centov, kus špagátu, dva gombíky a cínovú lyžicu. Ohmatal mu aj čižmy, ale nič nenašiel.

– Kde ste sa tu vzali? Čo? – spýtal sa náčelník.

– Prišiel som z Czumky v Surskom okrese.

– Z Czumky?... A prečo ste prišli?

– Za prácou. V Czumke som robil na píle. Zatvorili ju. Ľudia hovorili, že tu, v Chotymowe, môžem dostať prácu aj plácu.

– Ako sa volal majiteľ píly v Czumke?

– Fibich.

– Ako dlho ste tam robili?

– Pol roka.

– A v Surskom okrese ste sa aj narodili?

Bradáč pokrčil plecami.

– Neviem. Nepamätám sa.

Náčelník naňho prísne zazrel.

– Ale, ale! Nehovorte hlúposti! Viete písať?

– Viem.

– Kde ste teda chodili do školy?

– Neviem.

– Vaše meno a priezvisko? – skríkol netrpezlivo Kania.

Bradáč mlčal.

– Ste hluchý?

– Nie, pán náčelník, ale nehnevajte sa na mňa. Veď som nič neurobil.

– Tak hovorte pravdu!

– Hovorím pravdu. Neviem, ako sa volám. Možno sa ani nijako nevolám. Všetci sa ma na to pýtajú a ja neviem.

– Takže čo? Doklady ste nikdy nemali?

– Nikdy.

– A ako vás prijali do práce? Bez papierov?

– V meste chcú všetci papiere a bez nich ma nechceli zamestnať. Ale na dedinách sa to tak neberie. Človeku dajú meno, aké im vyhovuje a je to. Na tejto píle som tiež povedal meno, aké mi dali v Czumke: Jozef Broda. Ale pánu policajtovi som povedal, že je to iba prezývka. Nič zlé som neurobil a svedomie mám čisté.

– To sa ukáže.

– Pán náčelník, môžete napísať tam, kde som pracoval. Nikomu som nič neukradol.

Náčelník sa zamyslel. Stretol sa už so všelijakými ľuďmi, niektorí svoje meno tajili alebo uviedli falošné. Tento však úporne tvrdí, že nemá meno.

– A kde máte rodinu?

– Neviem. Nemám rodinu, – rezignovane odpovedal bradáč.

– A boli ste už súdený?

– Bol som.

Náčelník naširoko otvoril oči.

– Kde?

– Vlani v Radomiu a pred troma rokmi v Bydgoszczi. Raz ma odsúdili na mesiac a raz na dva týždne.

– Za čo?

– Za tuláctvo. Ale nespravodlivo. Veď ak si hľadám prácu, to je tuláctvo?... Pravdupovediac, bolo to za to, že som nemal doklady. A prosil som na súde, aj na polícii, aj vo väzení, aby mi doklady vystavili. Nechceli. Hovorili, že na to nie je zákon. Tak čo mám robiť?

Zaodŕhal a spustil ruky.

– Pustite ma, pán náčelník. Nikomu som nič zlé neurobil.

– Pustiť?... Predpisy to nedovoľujú. Pošlem vás na okres, tam nech s vami robia, čo chcú. Môžete sa posadiť a neprekážajte. Musím napísať protokol.

Zo zásuvky vytiahol hárok papiera a začal písať. Dlho premýšľal, pretože zadržaný bez mena a miesta narodenia mu pokazil celú schému protokolu. Konečne skončil a otočil sa k bradáčovi. Prešedivené vlasy i brada, musí mať okolo päťdesiatky. Sedel bez pohybu a díval sa na stenu. Bol až chorobne chudý a s prepadnutými lícami pripomínal kostru. Iba veľké, upracované ruky sa pohybovali nejako čudne, nervózne.

– Prenocujete tu, – povedal Kania, – a ráno vás pošleme na okres.

Vstal a dodal:

– Nič vám neurobia. Možno si niečo odsedíte za tuláctvo, ale pustia vás.

– Ak sa inak nedá, – zamrmlal si pre seba bradáč.

– A teraz už poďte sem.

Otvoril dvere do malej miestnosti so zamrežovaným okienkom. Na dlážke ležal slamník. Dvere boli z hrubých dosiek. Keď sa zatvorili, bradáč si ľahol na slamník a začal premýšľať. Tento náčelník, ani ten druhý policajt, nie sú zlí ľudia, a predsa im zákon kázal, aby boli zlí. Prečo ho znova zbavili slobody, prečo sa naňho dívajú ako na zločinca?... Je také dôležité mať doklady a nejako sa volať? Vari sa vďaka tomu stane iným človekom?...

Už mu veľakrát vysvetľovali, že nie je možné, aby sa nijako nevolal. Aj on nakoniec musel uznať, že je to pravda. Ale – bál sa o tom premýšľať. Len čo začal na to myslieť, hneď ho ovládol čudný pocit: akoby na niečo zabudol, na niečo veľmi dôležité. A myšlienky sa mu v horúčkovitom nepokoji rozbiehali všetkými možnými smermi, zvíjali sa v akýchsi pomotaných klbkách, metali sa ako zvieratá, ktoré ovládla panika: zamotávali sa čoraz rýchlejšie, bez zmyslu, bez cieľa, rozpadali sa na črepy, na čudné kúsky, aby mu potom ako chumáče vaty vyplnili celú hlavu.

V takých chvíľach mal hrozný strach. Zdalo sa mu, že zošalie a pred blížiacou sa katastrofou je bezmocný, bezbranný, cítil sa stratený. Lebo ani v tom diabolskom chaose nestratil vedomie. Kdesi vnútri mozgu presný prístroj zaznamenal každý symptóm, každú fázu. A to bolo jeho najväčšie trápenie.

Celou silou vôle sa snažil dostať z tohto bahna. Chcel prestať myslieť, sústrediť sa na niečo iné, zachrániť sa. Iba fyzická bolesť mu priniesla ľahkú úľavu. Zatínal zuby, hrýzol si ruku, udieral hlavou do steny, až kým neomdlel.

Potom len bezvládne ležal, absolútne vyčerpaný, takmer mŕtvy.

Preto mal strach, mal živočíšny strach zo svojej pamäti. Bál sa všetkého, čo by mohlo prebudiť jeho pamäť, čo by zdvihlo oponu hmly nad jeho minulosťou, do ktorej sa mu nedarilo preniknúť, a predsa ho priťahovala ako otvorená priepasť.

Preto aj vypočúvanie na strážnici bolo preňho mučením a keď zostal sám a uvedomil si, že hrozba útoku už pominula, väzeniu sa takmer tešil.

Ďalšie zatknutie, vypočúvanie a riziko ďalších atakov ho donútili premýšľať nad tým, ako sa môže v budúcnosti ochrániť. Bol na to jediný spôsob: mať doklady. Ak už ich nemôže získať legálnou cestou, musí ich niekomu ukradnúť.

Nevedel, ako to urobí, ale už sa rozhodol.

Na druhý deň skoro ráno ho odviezli na okres, do niekoľko kilometrov vzdialeného väčšieho mesta. Okresný úrad sídlil vo veľkej tehlovej budove. Zástupca náčelníka ho nechal na prízemí pod dozorom policajta, ktorý mal na starosti aj ďalších uväznených. Po dlhom čakaní ich začali vyvolávať hore, na prvé poschodie, kde bola súdna sieň.

Za stolom, pokrytým zelenou látkou a zavaleným papiermi, sedel mladý kyprý úradník. Súdil rýchlo. Keď prišiel rad na bradáča, mal nejaké pochybnosti alebo podozrenie, prikázal mu čakať. Policajt ho odviedol do vedľajšej miestnosti. Pri stole sedel starček a zúrivo niečo písal. Miestnôstka bola malá. Keď sa bradáč usadil na lavičke pod oknom, z nudy pozoroval starčeka. Na stole ležali stohy papierov. Boli tam podania polepené kolkami, farebné víza a – bradáč sa strhol, na najbližšom stohu papierov ležal akýsi doklad. Rodný list. Naklonil sa a čítal. Bol na meno Anton Kosiba, narodený v Kaliszi. Vyrátal si jeho vek: 52 rokov. A dolu pečiatky...

Bradáč sa obzrel po policajtovi: stál mu chrbtom, čítal nejaké vyhlášky prilepené na dverách. Stačilo, aby položil čiapku na stôl tak, aby prikryl papiere.

– Zoberte si tú čiapku, prosím, – ohradil sa starček. – Mohli by ste si nájsť aj lepšie miesto.

– Prepáčte, – zahabkal bradáč a spolu s čiapkou vzal aj doklady, ktoré zvinul a skryl vo vrecku.

Týmito dokladmi sa však nemohol na súde hneď preukázať, a tak zostal vo väzení tri týždne za tuláctvo.

Po troch týždňoch vyšiel z väzenia a do sveta vykročil už ako Anton Kosiba.

4. KAPITOLA

V samotných Odrynách nebolo nič hodné videnia. Veľký palác cez vojnu vyhorel a teraz zarastal žihľavou, lopúchmi a konským šťaveľom. Z roka na rok sa v ňom čoraz viac rozťahovali mach a pleseň a múry sa rozpadávali. Majiteľka, kňažná Dubancewová, vdova po hodnostárovi zo St. Peterburgu, žila vo Francúzsku. Sem nechodila. Správca, starý Poleszkiewicz, obsadil dve miestnosti v prístavbe na statku, ktorý bol tiež opustený a zanedbaný.

Dookola sa rozprestieral nádherný Odrynský prales, tisíce hektárov porastených sosnami, jedľami, dubmi a brezami, lemovaný lieskami a borievkami. Pretínali ho úzke chodníčky, kde bolo možné stretnúť skôr diviaka alebo jeleňa ako človeka či koňa. Zhora tento priestor vyzeral ako zelený zamat husto posiaty trblietavými kamienkami. Ani vody tu teda nebol nedostatok. Malé i väčšie jazierka spájali potoky, takže sa cez prales dalo ľahšie dostať loďkou ako pešo. Preto niekoľko horárov, ktorí sa o prales starali, používalo radšej loďky.

Iba do horárne uprostred pralesa museli ísť pešo. Horáreň stála na neveľkej poľane, zo všetkých strán ju chránil múr starého lesa. V horárni býval lesník Jan Oksza, syn starého Filipa Okszu, ktorý sa o Odrynský prales staral takmer štyridsať rokov a po smrti prenechal zamestnanie a celý svoj majetok synovi. Mladý chodil do škôl vo Vilne, neskôr dokonca vo Varšave. Po rokoch sa vrátil s diplomom lesníka, so ženou a dcérkou, a už piaty rok neobmedzene vládol nad pralesom. Neobmedzene, pretože pán Poleszkiewicz mu vo všetkom veril, do ničoho sa nestaral. Keď aj zašiel do horárne, tak nie na kontrolu, ale aby sa porozprával s pani Beátou, zahral si s Jankom partiu šachu, alebo si posadil malú Marysiu pred seba do sedla a povozil ju po poľane. Bol takmer jediný hosť, ktorý do horárne zablúdil.

Pán Oksza zdedil samotársku povahu po otcovi. K susedom, ktorí bývali naozaj ďaleko, nechodil. Napriek mladému veku bol domased, ale nikomu to nepripadalo čudné, pretože mal prekrásnu ženu a – ako hovoril horár Barczuk – veľmi príjemnú, mal dcérku ako anjelika a šťastie v dome.

Okrem toho, veľmi nerád cestoval. Keď už musel ísť do okresného mesta Braslav alebo, nedajbože, až do samotného Vilna, odchod odkladal zo dňa na deň. Možno aj preto, že býval chorľavý a cesta ho veľmi unavovala. Ak prechladol, vykašliaval krv a musel zostať v posteli. Bol to dobrý človek, ľudský a spravodlivý, všetkým podriadeným bolo ľúto, ako im doslova mizne pred očami. Zo dva razy museli poslať po doktora, čo bolo nielen ťažké, ale aj drahé, pretože do mesta to bolo osem míľ. Ľudia hovorili, že mladý lesník sa z toho už nedostane a naozaj to tak aj vyzeralo.

Leto v pralese je nádherné. V horúcom vzduchu tuho vonia živica a rôznych mušiek je toľko, až z nich zvoní v ušiach. Vrcholce štíhlych sosien sa chvejú, vietor šumí v korunách starých dubov, mach je jemný ako našuchorený koberec, jahôd a húb je toľko, že sa tu chce žiť, a nie umierať. Keď príde jeseň, v lese nastane ticho ako v kostole. Stromy zamyslene stoja, ani necítia, ako z nich zlatistočervené lístie padá a padá... V zime všetko pokryje sneh, vysoký a hlboký. Na konároch ho narastú hrubé vankúše a keď sa človek nadýchne, keď vtiahne mrazivé povetrie do pľúc, zachváti ho ohromná radosť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mastičkár.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.