Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ V

1450–1460

Za časů Ladislava Pohrobka

Odpovědná redaktorka Olga Poulová

Grafická úprava Miroslava Zedníčková/PT MOBA

Obálka Karol Lament/PT MOBA

Autorská spolupráce Alena Vondrušková

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2017

© Alena Vondrušková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Vydání první

ISBN 978-80-243-7729-2 (ePub)

ISBN 978-80-243-7730-8 (mobi)

Mé ženě Aleně

Prolog

„Možná trochu neuváženě jsme nadepsali tenhle díl kroniky o osudech našeho rodu Prokopů rokem Páně čtrnáctistým padesátým,“ začal můj bratranec Petr, když na stůl položil knihu vonící ještě novotou. Byla vázána v bělené kůži s nádherným mosazným kováním v rozích. Na hřbetě se skvěl zlatem vyvedený nápis: „Volumen quintus“, tedy pátý díl.

„Proč neuváženě? Právě to byl rok, kdy se hodně změnilo. Jak v životě téhle požehnané země, tak i našich předků,“ namítl jsem.

„To je pravda, Danieli,“ potvrdil Petr a zvedl prst (jak mívá ve zvyku, když se cítí důležitý). „Jenže zapomínáš, že něco málo bychom přece jen vysvětlit měli. Nezapomeň, že mnozí čtenáři nebudou tak učení a znalí, jako jsme my dva.“

„Nepřeháněj! Ale hlavně, nepodceňuj jiné!“ napomenul jsem ho dobromyslně. „Poznáš vymlácené proso od žita? Určitě ne. Tak se neoháněj svou učeností. Každý boží tvor musí něco umět, jinak by zemřel hlady. Knihy nejsou všechno a učenost není jen to, že znáš slova jiných učenců. Protože, nic ve zlém, je to, jako bys vařil kaši ze staré kaše. Ohříváš jen to, co kdosi kdysi uvařil.“

„Nerozčiluj mě,“ napomenul mne. „Je učenost a učenost.“

„Jistě,“ skočil jsem mu do řeči dříve, než znovu stihl zvednout prst. „Pokud by bylo zle, co by bylo důležitější? Znát Aristotela, umět zorat pole nebo ohánět se mečem?“

„Zatraceně, víš, jak jsem to myslel. A jen tak na okraj, pole zoráš, dá úrodu a tu sníš. Co zbude? Úhor. O tom, co zbude po ohánění mečem, o tom raději ani nemluvím. Ale Aristoteles tu bude vždycky, krásný, logický a moudrý, a bude dál ukazovat křesťanům cestu k pravdám, které jsou věčné.“

„Byl to pohan,“ upozornil jsem jemně, „ale nebudeme se hádat, máš pravdu. Vědění má obrovskou moc. Úmyslně neříkám, že tu moc má učenost. Vědění je totiž něco jiného. Učenost je postavena na bezduchém opakování dogmat, pohříchu většinou církevních, ale vědění na poznatcích, které přináší sám život. Je to hledání, rozumíš? Postav vedle sebe Aristotela a Aristarcha ze Samu.“

„Taky pohan. Tvrdil, že Země není středem vesmíru a že se otáčí. Nechme toho! Píšeme kroniku a ne pojednání o astronomii. Pokud se chceš hádat, přijdu raději jindy! Na sobě krásně vidíš, proč je utrakvismus tak nebezpečný. Nectíte víru, pořád koketujete s rozumem. A odtud je jen malý krok ke kacířství!“

Povzdechl jsem si, ale nepokračoval ve sporu. Vzal jsem to dneska za špatný konec. S bratrancem se scházíme proto, abychom psali dějiny. Už to samo o sobě je důvodem k hádkám, protože na skutky předků se můžete dívat různě. Jedněm se jejich činy líbí, jiným ne. Jedni vyzdvihují Jana Žižku, jiní třeba Jana Kapistrána nebo Rožmberky. Ani na zjevných vědeckých pravdách, jako je třeba klenba nebeská, se křesťané nedokážou shodnout, a přitom jde o něco, co můžete pozorovat očima, co můžete spočítat, co můžete téměř uchopit do rukou. Natož aby se shodli na tom, co dělali naši předkové dobře a co špatně. Psát dějepisné pojednání je to nejtěžší, co si lze představit, pokud chcete být spravedliví. Protože, ač nerad, musím přiznat, že ne vše, co dělali mí kališničtí předkové, bylo správné.

Bratranec Petr mne chvíli pozoroval a pak k mému údivu zabručel: „Uznávám, že ne vše, co dělali tehdy katolíci, bylo správné. Ale jak jsem řekl na začátku, ne všichni čtenáři budou v historii tak zběhlí jako my dva. Jenže bez znalosti dějin jim může z našeho vyprávění mnoho uniknout. Proto bychom jim měli pár okolností vysvětlit. Souhlasíš? Tak piš! Po dobytí pražských měst Jiřím z Poděbrad na podzim roku Páně čtrnáctistého čtyřicátého osmého, abych tě nepopudil hned na začátku, nedodávám, že mimořádně hanebným, se následujícího roku začalo opět schylovat k domácí válce. Tím musíme svou kroniku začít.“

Pokrčil jsem rameny, protože jsem si rychle nevybavil, co přesně má Petr na mysli. Válčilo se přece pořád. Ale pravdou je, že čtvrtou knihu jsme skončili, když jsme předtím vypili několik džbánků vína. Že jsme opravdu střízliví nebyli, potvrzuje přípitek, který po dopsání posledního listu pronesl můj katolický bratranec, když svůj džbánek zvedl na zdraví našich předků, katolických i těch kališnických.

Petr mne zkoumavě pozoroval, a když nepostřehl jízlivost ani odpor, posunul po stole přede mě kus papíru se svými poznámkami. Vždycky si zakládal na pečlivosti a systematičnosti. Ale to já taky! Copak jsem nebýval notářem?

Letmo jsem se na mírně zažloutlý list podíval a rychle četl. Bylo tam načmáráno jen pár jmen, ale dost zběžně. Přesto jsem souhlasil, měl pravdu. V našem rodě se toho stalo víc, než jsem si v tuto chvíli vybavoval. Ale to bylo tím, že jsem se na dnešek pořádně nepřipravil a jako jindy nestudoval kroniky a listiny, které mám ukryté v truhlici. Ne proto, že bych byl nesvědomitý, ale teprve včera jsem se vrátil z venkova. Jsou přece žně a já vlastním před hradbami pěkný dvorec se spoustou polí. Pokud by člověk čeleď nehlídal, ukradne, co jí pod ruku přijde.

Můj bratranec vlastní za řekou také dvorec. Sice o něco menší, ale je tam úrodnější půda. I on musí svou čeleď hlídat. Ta jeho je katolická, ale i ta krade. Jak vidíte, v tomto ohledu není mezi kališníky a katolíky velký rozdíl. Ani v řadě jiných věcí.

Když jsme začali před lety psát kroniku našeho rodu, který odvozuje svůj původ od píseckého Prokopa, mnohokrát jsme se o svou víru pohádali. Ale společná práce nás sblížila a oba jsme pochopili, že není podstatné, jak Krista velebíme, hlavní je to, že ho velebíme.

Tedy, tohle chápu já, bratranec Petr má stále ještě touhu kázat a ně-kdy i poučovat. V tomhle katolíka předěláte těžko. Ale oceňuji, že tuhle svou nectnost dokáže potlačit, zvláště když nám má snacha přinese mísu buchet. Džbánek vína a buchty dokážou ulomit mnohá ostří. Křesťan by neměl myslet jen na dogmata, ale také na to, jak krátká je naše cesta světem pozemským. Za tuhle slabost by neměli kazatelé věřící kárat, protože pravdu má Kristus a ne jeho fanatičtí, prospěchářští a žlučovití vykladatelé. A v první řadě ji nemá papež, ale to bych před svým bratrancem nepřiznal nikdy. On úřady ctí. Jenže úřad je jen úřad, nemyslíte? Ovšem pravdu, tu skutečnou, musíme hledat každý sám u sebe, ve svém srdci a víře.

Petr si zatím přesunul list papíru zase před sebe a zvedl si ho k očím. I když v mé jizbě hoří dvě lampy a na stole mám tři voskovice v nádherném mosazném svícnu, oběma nám slábne zrak. Zadíval se do svých poznámek a pak se začal svěřovat: „Když mám těžkou noc, Danieli, občas si představuji tu hrůzu, co by se stalo, pokud by třeba, nedej bože, některý z dílů naší kroniky zmizel. Nebo třeba shořel. Požár je trest boží a připouštím, my dva nejsme vzorem pokory a zbožnosti.“

„Také mne to napadlo. Co kdybychom zašli na radnici, je tam nový mladý písař. Určitě si rád přivydělá, mohl by ji po večerech opsat, aby nebyl jen jediný rukopis. Pak se nemusíme bát.“

„To máš pravdu,“ souhlasil, „ale i tak bychom měli na úvod zrekapitulovat, kdo v té době z našeho rodu žil a kde, jak na tom byl a v kterém z táborů tehdy rozhádané a těžce zkoušené země stál. Kdyby se přece jen ty starší folianty nedochovaly, tak alespoň toto.“

„Jako obvykle začneš ty. Jsi katolík.“

„Ctím, že jsi starší. Začni ty.“

„Jsem starší o pár měsíců,“ namítl jsem. Jindy by mne potěšilo, že dal přednost utrakvistovi, jenže jak jsem řekl, neměl jsem čas pořádně se připravit, protože jsem se věnoval žním. Vzápětí mi došlo, že on se jim věnoval také, a proto mi dává přednost. Jak říkám, nejsme tak odlišní, jak se nám snaží v kostele namluvit. Poctivě jsem mu pověděl, jak na tom jsem. Zasmál se a potvrdil, že on taky. Shodli jsme se proto, že doma sepíšeme každý svou část a obě pak do kroniky vložíme. Tu jeho první, je přece katolík. Pak teprve tu mou. Zbytek večera jsme už jen lenošili.

Stoupenci římského papeže z pera ctihodného měšťana Petra

Ať si můj bratranec Daniel říká, co chce, ale katolická část našeho rodu se rozhodně povedla lépe. To mohu s klidným svědomím napsat, protože mi nestojí za zády a neprotestuje. Zbytečně bychom planými diskuzemi ztráceli čas, protože by určitě poukazoval na drobné prohřešky, jichž se mí předci dopustili. Snažil by se je zveličit, aby zakryl fakt, že katolíci byli ve své víře pevní a nebáli se za ni bojovat, a dokonce i prolít krev. Byli to hrdinové, protože byli v Českém království jako ostrov v rozbouřeném moři, jehož břehy bičují zuřivé vlny.

Část mých katolických předků žila v západních Čechách a všichni horlivě podporovali úsilí tamního landfrýdu upevnit pravou víru, reprezentovanou církví v čele s papežem. Na prvním místě samozřejmě vnučka píseckého Prokopa Barborka, dříve paní na Čachrově a teď na Pajreku. V téhle době, tedy po obsazení pražských měst stoupenci Jiřího z Poděbrad, jí bylo víc než čtyřicet let, ale byla to stále krásná žena, která si vydobyla pověst odvážného rytíře. A také pověst ženy tak trochu necudné. V mládí žila se svým nevlastním bratrem Olbrámkem na Táboře, pak ho opustila a vdala se, ale záhy ovdověla, pak měla různé milence a nakonec se vdala podruhé. I to se v okolí přetřásalo. Rackovi z Pajreka bylo totiž o dvanáct let méně než jí a původně byl snoubencem její dcery. I když byl odvážný rytíř, ani on ji zkrotit nedokázal. Přesto se ti dva měli rádi, a co bylo hlavní, stáli při sobě věrně v dobrém i zlém, jak ostatně slíbili při přijetí svátosti manželské. A živili se, jak bylo mezi tamními rytíři obvyklé, přepadáním kupců za hranicemi v Bavorsku.

Odstěhovali se na hrad Pajrek a tvrz Čachrov předala Barborka synovi z prvního manželství Čejchanovi. Tomu bylo dvacet let a byl krátce ženatý s jistou Eliškou, vzdálenou příbuznou svého otčíma. Dceru Hátu provdala Barborka za Burjana z Gutštejna. To je jediné, co jí opravdu vyčítám. Ne to, že Burjan byl starší než jeho nevěsta, ale to, že se právě tehdy stal stoupencem Jiřího z Poděbrad. Tuhle nectnost v mých očích nevyvažuje ani to, že byl velice zámožný. Jenže co naděláte? Háta se musela vdát a s ohledem na její pošramocenou pověst, nebyla o mnoho lepší než ta matčina, to s ní nebylo jednoduché. Už dávno totiž nebyla panna, a tak to Barborka zařídila, jak nejlépe to šlo. Ač nerad tedy uznávám, že spojení s pánem z Gutštejna bylo pro ni a její děti výhodné. Navíc Barborka byla vůči kalichu smířlivá, navzdory tomu, že kdysi porazila husity a dovezla obilí do obležené Plzně. S druhým manželem měla osmiletého syna Racka, ale toho vychovávala jako dobrého katolíka.

Barborčin mladší bratr Jan žil v Plzni s manželkou Bohuší. I on původně bojoval v husitských houfcích, ale pak se napravil a stal se horlivým obráncem svého katolického města. Vlastnil hamr nedaleko Pajreku a byl velice zámožný. Jenže každý si neseme svůj kříž. Bohuše po úrazu zchromla, skoro nemohla chodit a přišla o část levé ruky. Trápilo ji to, ale Jan ji opravdu miloval a věnoval jí všechen svůj volný čas. Syna Matěje, to mu bylo právě dvacet let, poslali studovat do Norimberku. Matěj byl totiž talentovaný malíř a hudebník. Dceru Vilemínu si Bohuše nechala doma, aby jí pomáhala s domácností. A pak měli ještě malého Tobiáše. Tomu bylo dvanáct let a jako nejmladší byl strašně rozmazlený. Už tehdy bylo zřejmé, že se příliš pro práci nehodí.

Barborčin strýc Adam byl knězem a zemřel bez potomků, ale za svého přijal chlapce jménem Hanuš, a ten ho vždycky považoval za svého otce a Prokopy za příbuzné. Hanuš měl syna, kterého pochopitelně pojmenoval po svém milovaném pěstounovi jako Adama. Dbal na to, aby i on dostal co nejlepší vzdělání, jenže Adam se teologem nestal. Zběhl ze studií jen s titulem bakaláře a stal se písařem Menharta z Hradce na Karlštejně. Katolickou víru si však zachoval! Adamova manželka Rosamunde pocházela z vlivného rakouského šlechtického rodu, otec ji však vyhnal a nestýkali se.

Druhou dceru Marjánku oženil Hanuš s Leonardem, synem bohatého kožešníka z jejich města, z Telče.

A pak tu máme ještě Vítka, to byl syn nevlastního bratra starého Prokopa. I když on sám byl chvíli kališníkem, chvíli katolíkem, nakonec se přece jen přiklonil k pravému vyznání. Sloužil v Mělníku vdově po císaři Zikmundovi Barboře Celské. V době, o níž vyprávíme, mu bylo sedmašedesát a byl nejstarším mužem rodu. Díky šikovnosti svého otce Mikuláše byl povýšen do rytířského stavu. A zasloužil si to, protože dcera se mu vyvedla mimořádně. Tedy, podle jistých náznaků se zdá, že byla spíše schovanka, ale prokázat se to nedá. Vítkova zemřelá manželka ji jako dceru každopádně vychovávala.

Tahle Klárka chtěla původně vstoupit do kláštera v Lužici. Jenže hanební kališníci klášter vypálili a ona se nakonec musela řízením osudu vydat po světské dráze. Vzala si za manžela rytíře Matěje Višně z Větřní a s ním žila ve tvrzi v Pasovarech nedaleko Krumlova. Oba podle možností pomáhali Rožmberkům v boji s kališníky. V době, kterou začíná tento díl naší kroniky, jí bylo šestatřicet let. Byla to žena jemná, její krása nebyla vyzývavá, ale měla v sobě cosi z velkoleposti světic.

Uznávám, že v našem rodě bylo v té době utrakvistů více než katolíků, ale ti všichni šmahem dělali Prokopům jen ostudu.

Stoupenci kalicha z pera ctihodného měšťana Daniela

Ať si můj bratranec Petr říká, co chce, ale kališnická část našeho rodu se rozhodně povedla lépe. To mohu s klidným svědomím napsat, protože mi nestojí za zády a neprotestuje. Zbytečně bychom planými diskuzemi ztráceli čas, protože by určitě poukazoval na drobné prohřešky, jichž se mí předci dopustili. Snažil by se je zveličit, aby zakryl fakt, že kališníci byli ve své víře pevní a nebáli se za ni bojovat, a dokonce i prolít krev. Byli to hrdinové, protože naše země byla jako ostrov v rozbouřeném moři, jehož břehy bičují zuřivé vlny.

Mí utrakvističtí předci vzešli z jižních Čech, kde víra v kalich zapustila své kořeny snad nejpevněji. Někde, to nerad připouštím, až příliš hluboko a nekriticky, jako třeba na Táboře.

Začít musím rozhodně nejstarším vnukem píseckého Prokopa Olbrámkem. Ten pocházel z prvního manželství svého otce Olbrama, a i když za kalich bojoval od mládí a sloužil pod Janem Žižkou i Prokopem Holým, skončil v Uhrách a je předkem, na něhož příliš hrdý nejsem. Dostalo se mu špatné výchovy, od mládí ho Mikuláš z Pístného učil nenávidět, a léta krvavých bojů pokřivila jeho povahu. Byl v srdci vyprahlý, ale můžete se divit, když znal jen zabíjení? Navíc v sobě nosil vášeň, kterou nedokázal ukrotit. Nejprve žil se svou nevlastní sestrou Barborkou a pak cizoložil s manželkou svého hejtmana Jana Talafúse z Ostrova. Mezi tím si násilím vzal řadu dívek na místech, která jako voják dobyl či vydrancoval. Žil jako vlk, stále s vyceněnými tesáky.

Drsným mužem byl i jeho strýc Jošt, syn píseckého Prokopa. I on se stal proslulým táborským válečníkem a zemřel s mečem v ruce rok po porážce u Lipan. Po sobě zanechal tři syny a i ti byli vynikající bojovníci. Jindřich z prvního manželství však nakonec skončil jako sedlák ve vesnici nedaleko Žatce, jmenovala se Sádek. Žil tam se čtyřmi sestrami a s nimi dohromady zplodil spoustu dětí, a o další z jejich předešlých manželství se staral. Navzdory tomu, že žil v hříchu, žil šťastně a jeho rodina rovněž.

V době, kdy Jiří z Poděbrad obsadil pražská města, žila z oněch sester už jen nejmladší Dorotka, a tu si vzal za manželku. Na vojenské řemeslo však nezapomněl. Pokud potřeboval peníze, nebo hrozilo kalichu ze strany hanebných katolíků v severních Čechách nebezpečí, chopil se meče a bojoval pod zástavou Jakoubka z Vřesovic. A mimořádně dobře, vojenská krev se nezapře. Byl totiž mistrem ve střelbě z kuše.

Jeho nevlastní bratři, dvojčata Jošt a Prokop, sloužili v téže době v posádce na Lichnici. Otcův dům v Táboře prodali a za stržené peníze si pod hradem koupili svobodný mlýn a oženili se. Aby se to nepletlo, taky s dvojčaty, s Rozárkou a Martou. Když měli svatbu, bylo všem šestnáct let a svět se jim zdál krásný. Záhy Rozárka porodila Joštovi dvě děti, Kateřinu a o rok později Hertvíka. Jošt a Prokop sloužili dál v hradní posádce a jejich pán, Jan Hertvík z Rušinova, jim prokázal tu čest, že se stal kmotrem malého Hertvíka.

Další dítě píseckého Prokopa, jeho jediná dcera Markéta, byla ženou, jakou mohla zrodit jen doba husitské revoluce. V mládí kráčela po boku Jana Husa a bojovala proti papežským odpustkům, její krásu pochválil král Václav IV., přátelila se s Janem Žižkou, prvního manžela jí popravil Jan Želivský, její druhý manžel zámožný staroměstský konšel Matěj Smolař byl u popravy Jana Želivského, ale sám pak skončil na popravišti, když jako radikál povstal proti umírněným kališníkům. Markéta přišla o majetek v Praze, později i v Prachaticích, ale udržela alespoň ten po rodičích v Písku, zchudla a hrozil jí hlad. Tehdy začala půjčovat peníze a záhy znovu zbohatla. Nikdy totiž nefňukala a nesložila ruce do klína.

S dětmi štěstí neměla. Její dceru Adlétu v Praze popravili, protože ze žárlivosti zavraždila svého manžela, a syn Jeník se proti ní postavil kvůli své víře, byl to radikální blouznivec. V době, o které vyprávíme, vychovávala Markéta svá vnoučata, osiřelá po Adlétině smrti. Se čtrnáctiletým Mikulášem problém nebyl, byl to hodný a šikovný chlapec, který se chtěl stát řemeslníkem. Zato jeho sestra Markétka byla po babičce, svéhlavá a vášnivá. Jen ne tak obratná. Z Písku utekla s jakýmsi kejklířem, ale pak byla ráda, že uprchla i jemu a pokorně se vrátila domů. Ovšem těhotná. Babička Markéta, to jí bylo pětapadesát let, rozhodla, že ji rychle a dobře provdá. Peněz měla dost, přátel také a uměla intrikovat.

Protože o sňatcích obou Markét na konci předešlého dílu naší kroniky nehovoříme, i když by si pozornost rozhodně zasloužily, jen stručně popíšu, co se stalo. Jak už jsem řekl, Markéta, ta starší, samozřejmě, byla nesmírně bohatá. Kolik měla ve svých truhlicích, to opravdu netuším, ale muselo to být celé jmění, určitě šlo o stovky kop grošů. A poctivých! Tehdy byl poctivý stříbrňák ceněný skoro jako by byl ze zlata, to opravdu nepřeháním.

Markéta nejprve skoupila dluhy, které měl rytíř Jan Malovec z Pacova. Před pěti lety totiž získal hrad v Borotíně, to je malé panství po proudu Vltavy nedaleko za Táborem. K hradu patřilo městečko a pár vesnic, a na to si samozřejmě musel vypůjčit. Od té doby liknavě splácel a hrozily mu žaloby u zemského soudu. To byl první důvod, proč se Markéta zaměřila na něj. Byla totiž obchodnice, jakých se rodí málo. Jeho úpisy pořídila mimořádně levně, protože platila hotově, nestály ji ani polovinu zapsané ceny.

Důležité pro její záměry bylo však i to, že mu bylo teprve sedmadvacet let a byl to celkem obstojný muž. Svou vnučku měla ráda a neprovdala by ji za nějakého bastarda. Přála jí co nejlepší život. Janu Malovcovi z Pacova nedávno zemřela manželka. Navíc byl oddaným stoupencem kalicha, na to si Markéta potrpěla. A nebyl ledaskdo, byl přítelem Jiřího z Poděbrad. Jenže byl urozený muž a Markétina vnučka jen obyčejná měšťanka. K vší smůle dokonce dcera popravené mordýřky a ještě zmrhaná. Taková holka neměla naději najít manžela ani mezi syny z počestné měšťanské rodiny. Jenže to neznáte Markétu!

Nejprve si našla třetího manžela. Byl jím jistý Hanuš z Vysoké, zchudlý příbuzný pánů z Rožmitálu. Tedy, slovo zchudlý je ještě laskavé označení. Byl skoro žebrák a vlastnil jen jednu vesnici, ale ta byla zastavená a žádné platy z ní nedostával. Bylo mu bez jednoho roku osmdesát let a žil z milosti v klášteře o chlebu a o vodě. Markéta mu nabídla, že u ní může dožít a bude dostávat k jídlu a pití, co si poručí. Zdráhal se, byl sice starý, ale rozum mu sloužil a měl svou čest. Tehdy Markétě pomohl sám Zdeněk Lev z Rožmitálu. Ostatně, svým způsobem jí to dlužil, protože jemu kdysi svými penězi pomohla zase ona. Hanuš z Vysoké měl navzdory věku dobré zažívání, a to nad jeho ctí zvítězilo. Hned po svatbě adoptoval Markétinu vnučku jako svou a dal tuto věc zapsat do zemských desek. Tak se Markétina vnučka stala urozenou ženou. A navíc z výtečného šlechtického rodu.

Pak se svou nabídkou předstoupila před Jana Malovce z Pacova. Jednání bylo vzrušené a ostré. Teprve když mu Markéta pohrozila, že její neteř Barborka spolu s manželem Rackem najmou vojsko a její práva na Borotín vynutí mocí, držela přece zápisy o jeho dluzích, ustoupil. Věděl o ní i neteři Barborce dost, aby pochopil, že to není planá hrozba.

Pak se ještě dohadovali o výši věna, ale Markéta nebyla tak naivní, aby se vzdala zápisů o jeho dluzích. Ani tady si nakonec mnoho nevyvzdoroval, ponechala si je. Jeho nevěsta však dostala slušné věno v penězích, ale pokud by se k ní choval špatně, Markéta by ho z Borotína vyhnala, protože de facto patřil jí. Až po její smrti ho měla zdědit vnučka. A tak se první Markétčino dítě, maličký Eliáš, narodilo už jako manželské.

Nu a pro úplnost ještě dodávám, že ona Markéta, abychom si je nepletli, hovoříme o té starší, písecké, měla ještě zmiňovaného syna Jeníka. Z něj se stal náboženský fanatik, který matku odvrhl a pokusil se ji obrat o majetek, protože byl přesvědčený, že otec vše odkázal jemu, ne své hříšné ženě. Když se mu to nepovedlo, odešel do východních Čech a vstoupil do obce vyvolených, kterou založil spolu s jistým Řehořem. S ním pomohli Jiřímu z Poděbrad dobýt pražská města, a protože Řehoř byl synovcem kališnického arcibiskupa Jana Rokycany, získali právo pobývat v téměř opuštěném klášteře Na Slovanech na Novém Městě pražském, jemuž se obecně mezi lidem říkalo Emauzy. Řehoř se stal správcem a tam začal rozvíjet svou představu o životě bez hříchu a v Kristu.

Kališníků byla tehdy v našem rodě spousta, snad jsem na nikoho nezapomněl. Bohužel ta menší katolická část dělala Prokopům jen ostudu.

Rok Páně 1450

Když jsme se opět sešli a do kroniky vložili to, co jsme napsali, nebylo nám do řeči. Seděli jsme proti sobě a byli mrzutí, jako kdysi, když jsme s psaním začínali. Tehdy před námi ležela první kniha, měla prázdné listy a my se jeden na druhého dívali nedůvěřivě, s jistým pohrdáním a odporem, i když jsme byli příbuzní. Rozdělovala nás víra.

Teprve později jsme pochopili, že můžeme být různé víry, a přesto si nejsme cizí. Víra má člověka povznášet, protože by měla dávat jeho životu vznešený cíl, a ten by neměla pošpinit nenávist k těm, kteří mají jiný cíl, pokud je ovšem v mezích křesťanství. I když katolický papež a naše utrakvistická konzistoř tvrdí něco jiného, křesťanský svět je dostatečně veliký, abychom mohli žít vedle sebe v míru.

Jako první promluvil můj bratranec Petr. A překvapil mě. Sklopil pohled k desce stolu a zabručel: „Co nás to najednou napadlo? Víš co? Ty listy spálíme a napíšeme to jinak. Tak, aby to odpovídalo naší kronice.“

„Ať tě to ani nenapadne!“ odmítl jsem to. „Ony totiž naší kronice odpovídají. Nezapomeň, že nemluvíme za sebe, ale za naše předky. A za všechny, kteří tehdy žili. A ti by to rozhodně lépe nenapsali. Ať naši potomci vidí, jak jsme byli hloupí a možná si z našich chyb vezmou poučení, nemyslíš?“

„Pochybuji. Ani naši otcové si nevzali poučení z chyb svých dědů a ti zase z chyb svých pradědů. Nechme to tedy tak. Když ne pro poučení jiných, tak alespoň jako výstrahu nám dvěma.“

Chopil se pera a začal chvatně zapisovat události, které předcházely roku, jímž jsme chtěli kroniku otevřít. Protože to všechno ovlivňovalo konání našich předků. Ti totiž nežili na poušti jako dávní poustevníci, kteří to vlastně měli snadné, protože se na nikoho nemuseli ohlížet. Zato naši předkové ano. Museli chránit svou víru, ale také své životy, majetky a rodiny. A někdy museli řešit zapeklitou otázku, co mají chránit více, svou víru, nebo své rodiny a vlastní život? Najít správnou odpověď, právě to je ona hranice mezi fanatismem a odpovědností. Už proto, že na to není odpověď univerzální, ale záleží na okolnostech.

„V roce Páně čtrnáctistém devětačtyřicátém, jen tři měsíce poté, co se Jiří z Poděbrad zmocnil pražských měst, se sešla velká obec. Dnes už se podobná shromáždění lidu k projednání zásadních záležitostí města nekonají, náš habsburský panovník tuhle praxi zakázal. Prý přináší více zmatků a hádek než užitku. No, nevím, mně to připadá poctivé. Ve velké obci měl právo promluvit každý, kdo ve městě vlastnil dům a platil řádně berně. Mluvit mohly i ženy.“

„Od toho asi pocházely při jednání ty zmatky,“ upozornil jsem lehkomyslně. Bratranec Petr se někdy vyjadřoval zoufale korektně, inu, to víte, notář. Šlehl po mně nelaskavě pohledem. Jako většina úředníků, ani on neměl příliš smyslu pro humor.

Trpně si povzdechl a pokračoval: „Tehdy jednaly velké obce všech tří pražských měst společně, aby mělo rozhodnutí váhu. Shromáždění potvrdilo konfiskace domů, k nimž došlo na počátku kališnické revoluce, konkrétně po smrti krále Václava, toho jména čtvrtého. Výslovně odmítlo, že by měli původní majitelé právo na jakékoli odškodné, natož aby se jim majetky vracely. Odmítnout restituce majetků, to bylo tehdy politicky mimořádně důležité, protože na tom měli zájem všichni, kališníci i katolíci. Nespokojená byla jen katolická církev a vyhnaní němečtí patricijové. Jenže na ty nebylo třeba brát ohled. Tví utrakvističtí předkové bojovali přece proto, aby si pomohli k majetku. Abychom se nehádali, dodávám, že mí katoličtí jim v tom zdatně sekundovali.“

„V září toho roku pak všechna pražská města vyhlásila věrnost kompaktátům a Jiřímu z Poděbrad jako zemskému správci,“ doplnil jsem.

„Jistě! Ale to bylo už jen formální potvrzení stávajícího stavu. Ten váš Jiří z Poděbrad si totiž umanul, že sjednotí ty tvé rozhádané utrakvisty. A současně vytlačí ze správy země katolické panstvo. Nebo abych to řekl přesněji, omezí jeho vliv na minimum, aby výnosné zemské úřady sloužily jemu a jeho věrným.“

„Dodej však, že katolické panstvo za hranicemi intrikovalo proti své zemi!“

„Ne, hledalo oporu v boji proti utrakvismu, právě proto, aby tuhle zemi zachránilo. Nebudeme se snad zase přít, neboť pravda je, že se české země nedokázaly vymanit z izolace, do které se samy uvrhly svou náboženskou revolucí. Měly pověst země kacířské, a s takovou nikdo nic mít nechtěl.“

„Ale chtěl,“ vrtěl jsem nesouhlasně hlavou. „Kupci i řemeslníci za hranicemi záhy pochopili, jaké škody jim přináší to, pokud budou ignorovat české a moravské jarmarky. Pomalu se vraceli a na obou stranách hranice začal obchod zase kvést. Ale papež a jeho církevní i světští nohsledi kalili vodu a spílali Čechům. Tak to je. Nešlo jim však o nic jiného než o uraženou ješitnost a pocit vlastní moci. A katolické panstvo jim v tom pomáhalo, protože jemu šlo o totéž.“

„Nezjednodušuj to!“ napomenul mne bratranec Petr přísně. „Byl to jediný možný způsob obrany, jinak by se celá země stala utrakvistickou. A katolíci by přišli o majetky a vliv. My nemluvíme o morálce, milí Danieli, ale o zápasu za přežití!“

„Za cenu zrady své vlasti!“

„Zrady své vlasti,“ opakoval skoro jízlivě. „Byla by to jejich vlast, pokud by z nich kališníci udělali žebráky? A pokud by je žalářovali a zabíjeli? Jako se to ostatně stalo Menhartovi z Hradce.“

Ač jsem byl nespokojený, musel jsem přisvědčit. Menhart z Hradce byl nejvyšším purkrabím a správcem Karlštejna, ale při nenadálém přepadení pražských měst nestihl utéct a stal se zajatcem Jiřího z Poděbrad. Ten ostatní protivníky propustil, ale jeho ne. Chtěl si totiž vynutit vydání českých korunovačních klenotů, které byly v bezpečí uloženy právě na Karlštejně. Synovi svého vzácného zajatce, Oldřichovi z Hradce, nabídl výměnu. Ten to odmítl a Svatováclavskou korunu odvezl na svůj hrad Velhartice, aby ji měl pod dohledem.

Oldřich z Hradce se začal připravovat na válku, ale než k ní došlo, zdravotní stav jeho otce se prudce zhoršil, takže ho nakonec Jiří z Poděbrad začátkem roku Páně čtrnáctistého čtyřicátého devátého raději propustil. Jenže po cestě domů v Říčanech Menhart z Hradce dne třetího února zemřel. Okamžitě se vyrojily fámy, že ho otrávil hanebný kališnický bazilišek (tak Jiřího z Poděbrad nazval jistý německý pamflet). Je to ovšem nesmysl, co by z toho měl? Živý zajatec měl pro něj velikou cenu, ale mrtvý?

O pět dní později, dne osmého února, byla ve Strakonicích ustavena jednota katolického panstva proti Jiřímu z Poděbrad. V jejím čele stanul Oldřich z Rožmberka se svým nejstarším synem Jindřichem, jim po boku stál Oldřich z Hradce i Jan z Hradce a hostitel celé sešlosti, johanitský převor Václav z Michalovic. Přidali se i západočeští rytíři, naši staří známí Hynek Krušina ze Švamberka, Jan Švihovský z Rýzmberka, Jan Lobkovic, Jindřich Libštejnský z Kolovrat, ale také bývalý husitský hejtman Bedřich ze Strážnice a město Plzeň. Svou příležitost vycítil i loupeživý rytíř Jan Kolda ze Žampachu, který nemohl Poděbradovi zapomenout vydrancování jeho Náchoda. Téhle jednotě se ale tehdy ještě neříkalo Strakonická, ale Rožmberská.

Záhy mezi oběma stranami vypukly půtky, které ale rychle ukončilo příměří, které bylo v dubnu toho roku Páně čtrnáctistém devětačtyřicátém uzavřeno na hradě pánů z Hradce. Příměří mělo trvat rok a obě strany získaný čas využily ke zbrojení a hledání spojenců v zahraničí. Sebekriticky přiznávám, že spojence v cizině hledali nejen katolíci, ale i mí utrakvisti.

„Tak co, měl jsem pravdu?“ zeptal se bratranec Petr, který mne pozoroval a podle mého výrazu pochopil, o čem přemýšlím. „Chystala se válka a v takovém případě obě strany dělají, co umějí, aby zvítězily. Ve válce s jemnocitem a ohledy neobstojíš. A vlastenecké řeči se vedou jen proto, aby za tebou šli lidé, ale ve skutečnosti… Ale nechme toho! Měli bychom našim čtenářům vysvětlit ještě něco, než začneme vyprávět, jak ta domácí válka v roce čtrnáctistém padesátém začala. Spoluvinu za to nesl, kdo jiný, než náš rod.“

„Co bys chtěl ještě vysvětlovat?“ bručel jsem mrzutě. Od chvíle, co jsme dneska začali psát, mne bratranec pořád jen poučoval a peskoval. A co mne štvalo nejvíc, měl v něčem pravdu.

„No, stálo by snad za zmínku povědět, co se dělo mezi utrakvisty. Teď nemyslím prosté věřící, ale církevní špičky. Pár dní poté, co Jiří z Poděbrad obsadil pražská města, se totiž v Karlově koleji na Starém Městě pražském sešli stoupenci vašich hlavních směrů, aby dojednali kompromis. Stále jste se přece nemohli dohodnout, zda lze či nelze podávat kalich dětem a zda je možné, aby kališničtí kněží vykonávali svůj úřad bez řádného svěcení z rukou arcibiskupa.“

„Co ty o tom můžeš vědět?“

„Náhodou se mi do rukou dostal tenhle list. Víš, co to je? Jmenuje se Úmluva jednoty a svornosti pánův mistrův pražských a kněží, a v něm je onen kompromis zapsán. Přečti si ho.“

Chtivě jsem ho uchopil, protože tenhle dokument jsem neznal. Tedy, vím, že byl sepsán, ale nikdy jsem ho nečetl. Bratranec Petr měl pravdu. Všechno, co bylo sporné, bylo mlhavě odloženo na dobu, až Jan Rokycana projedná s koncilem výklad znění kompaktát. Jenže k tomu nikdy nedošlo, protože v dubnu léta Páně čtrnáctistém devětačtyřicátém se skomírající koncil definitivně rozešel. Veškerá autorita přešla zpět do rukou papeže. Jak se záhy ukázalo, pro mé utrakvistické předky to byla katastrofa. Koncil kalich uznal, ale papež ho odmítal. Utrakvisti se znovu stali podle výkladu církevních autorit kacíři.

„Ještě snad dodám, že pár dní po sepsání téhle úmluvy zemřel Jan Příbram, největší oponent Jana Rokycany,“ doplnil můj bratranec.

„Budiž,“ souhlasil jsem, „i já cosi přidám, aby to nevypadalo, že o utrakvismu víš víc než já. Hned po Příbramově smrti, ještě během adventu, se Jan Rokycana vydal do Říma, aby se pokusil přimět papeže ke smířlivosti. Jenže došel jen do Salcburku, kde si svůj záměr rozmyslel a vrátil se. Důvodem byly znepokojivé zprávy z Říma, protože bylo jasné, že by ho tam nejspíše uvěznili. Po návratu do pražských měst pak pronesl kázání, že před babylonskou nevěstkou hlavu neskloní.“

„Působivé, ale celkem zbytečné,“ komentoval to můj bratranec, napil se a my konečně mohli začít psát osudy našeho rodu.

KAPITOLA 1

Svůj pobyt na Hukvaldech si Olbrámek představoval úplně jinak. Když ho tam Jan Talafús před rokem vyslal s ozbrojeným houfcem, aby chránil hrad a jeho manželku Žofii, předpokládal, že se konečně stane jejím stálým milencem. Už dříve se jí sice několikrát zmocnil, většinou násilím a jen v chvatu někde v ústraní, ale to nebylo ono. Představoval si, že si budou konečně užívat nekonečné noci plné vášně. A proč ne? Žofie byla mladá, krásná a bez manžela trávila dlouhé měsíce, aniž by těšil její klín.

Dobře věděl, že to mezi nimi není bůhvíjak skvělé. Jan Talafús spravoval jako hejtman ve službách Jana Jiskry z Brandýsa hrad Rychnavu na Spiši. Mohl by si tam Žofii vzít, jenže on nechtěl, protože tam s ním žila jeho konkubína, snědá a vášnivá Maria Bodorovská. Věděla to i Žofie, a to dávalo Olbrámkovi naději, že se jeho sny naplní.

Po příjezdu do Hukvald se však k němu chovala víc než chladně. Nezapomněla, že se jí při jejich posledním setkání zmocnil proti její vůli. Jenže Olbrámek byl přesvědčený, že to nemyslí opravdu. Když si ji tehdy bral, křičela potlačovanou vášní a na rozloučenou ho políbila. Jako zkušený válečník věděl, že je nutno při dobývání každé pevnosti stupňovat tlak, až brána povolí.

Před hradbami natrhal v tajícím sněhu sněženky a ty jí donesl. Bylo to v čase oběda, ale ona se na něj ani nepodívala. Poklekl s něžnými kvítky v natažené ruce u jejího křesla, jenže Žofie nic. Najedla se a odešla. Olbrámek se však nemínil vzdát. Klečel tam až do večera, a když se vrátila ke stolu a uviděla ho, slitovala se nad ním. Usadila ho do křesla vedle sebe a chovala se k němu s pozorností hostitelky, jak se slušelo, vždyť ho poslal její manžel. V jejích očích i hlase však poznal, že jí není lhostejný. Jakmile osaměli, Olbrámek udělal to, co předpokládal, že Žofie očekává. Zmocnil se jí hned tam, ve velkém sále na stole. Tehdy mu Žofie se slzami v očích vyčinila, že všechno zkazil a už nikdy ho nechce vidět. Sněženky mu hodila do tváře a utekla do svých komnat.

To se stalo skoro před rokem. Žofie mu potom už nedala příležitost, aby se setkali mezi čtyřma očima. Pokud s ním musela něco jako paní hradu projednat, pak jen za přítomnosti jiných. Při stolování s významnými členy dvora dostal Olbrámek místo na opačné straně, co nejdále od ní. Nikdy se na něj nepodívala a nikdy ho neoslovila. A pokud se o to pokusil on, ignorovala ho. Byl z toho zoufalý, jenže nenašel způsob, jak její pohrdání zlomit.

Zkusil to s květinami, ale neuspěl. Dvakrát se k ní přitočil v kapli při mši. Chladně ho vyslechla, ale ani jednou mu neodpověděla. Když se pokusil vniknout do její komnaty v noci, našel dveře zajištěné závorou a vzápětí se z vedlejší jizby vynořila jedna z jejích dvorních dam a ostře se ho zeptala, co tu chce. Dělal, že je opilý a neví, kde je. Rychle zmizel a ve zlosti pak ztloukl jednoho ze svých mužů jen proto, že se mu připletl do cesty.

„Zatracená děvka!“ soptil, když popíjel s Černým Gejzou a Michalem, jemuž se říkalo Jednooký. S nimi bojoval už v houfcích východočeských sirotků. I když neupřesnil, o kom mluví, oba to věděli. Seděli u stolu za strážnicí, hned u hradeb. Už se setmělo a na hradě pomalu zavládl klid. Čeleď i dvořani šli spát.

„Vykašli se na ni a ožer se, to je mnohem lepší,“ radil mu Michal a mrkl na něj svým jediným zdravým okem. Za léta bojů se nezměnil. V životě se staral jen o dvě věci, aby zabil nepřátele dříve než oni jeho, a aby mohl vypít co nejvíce piva a vína.

Černý Gejza se ušklíbl. I on se rád napil, ale žil v klášteře, a proto se na život díval o něco střízlivěji. Řeholníky později v hněvu zavrhl a okázale hájil kalich. Tvrdil dokonce, že má přednost před pivem i hezkou ženskou. A on to nejen říkal, většinou se podle toho i choval. Byl však mužem rozumným a věděl, že radit hejtmanovi, když má takovou náladu, aby místo na Žofii myslel na kalich, bylo totéž, jako strčit hlavu do tlamy hladového lva. Proto raději mlčel.

„A co bys mi poradil ty?“ rozkřikl se na něj Olbrámek. Měl už notně v hlavě.

„No, říká se, že na kocovinu je nejlepší se znovu ožrat,“ řekl a pobaveně zachytil Michalovo spokojené pokyvování hlavou. „Tebe trápí ženská. Tak se pomiluj s jinou. Ale vyber si takovou, která bude té mrše co nejvíce podobná. A pokud se to tamta dozví, tím líp. Pomstíš se jí.“

„Jenže která je tady na Hukvaldech podobná Žofii?“ naříkal Olbrámek. Pak si uvědomil, že tohle jméno nahlas vyslovovat nemůže, a tak se rychle opravil: „Myslím samozřejmě tu děvku od krav.“

„Ta se jmenuje Lucie,“ upozoril Černý Gejza klidně. I to vyvolalo u Olbrámka záchvat zuřivého hněvu. Tasil meč a mával jím tak pomstychtivě, že mu ho raději vzali. Oni dva ještě tak opilí nebyli.

„Já ji chci,“ naříkal Olbrámek, a protože mu vzali meč, začal tlouct hlavou o stůl, až to dunělo.

„Co třeba Marta?“ nadhodil Michal. „Ta se jí trochu podobá.“

„Protože máš jenom jedno oko, ty kopyto. Jinak bys viděl, že to je jako postavit vedle sebe ušlechtilou klisnu a plesnivého osla,“ naříkal zoufale Olbrámek.

„No, tak hrozná zase není,“ přidal se Černý Gejza. Vstal a na nejistých nohách se vydal do čeledníku. Marta se sice vzpouzela, protože už spala, ale nakonec ho poslechla a nechala se vyvést na nádvoří.

„Stáhni si vlasy a svaž do vrkoče,“ nařídil Černý Gejza. „A umyj si držku, holka, jak můžeš jít takhle spát?“

V šeru, když ji přiváděl k hradbám, vzdáleně Žofii připomínala, alespoň postavou. Olbrámek dokonce na chvíli podlehl dojmu, že to je opravdu ona. V opilosti mu nedošlo, že ta by asi na sobě neměla jen prostou plátěnou suknici.

Martu posadili ke stolu a podali jí poloprázdný džbánek s pivem. Byla dusná letní noc. Žíznivě ho vypila naráz.

„Tak, a jsme na suchu,“ povzdechl si Michal, ale Olbrámek vytáhl z měšce tři stříbrňáky a nařídil mu, ať zajde za sklepmistrem a donese další.

Za chvíli pili dál. Marta si ještě několikrát zavdala, ale pak oznámila, že se jí točí hlava a víc už nechce. A jestli dovolí, půjde spát.

„Tak to ne!“ rozkřikl se Olbrámek. „Přidržte ji!“

Černý Gejza ji popadl a začal jí vyhrnovat suknici, ale Olbrámek mu ostře poručil, ať toho nechá. Pak přiložil děvečce k ústům svůj džbánek a s pomocí kamarádů ji donutil, aby všechno vypila. Pak jí do hrdla nalil ještě zbytek z Gejzova džbánku. Michal, když si uvědomil nebezpečí, svůj rychle vyzunkl.

Marta sotva stála na nohou, a když ji pustili, svalila se zpět na lavici. Blekotala cosi o tom, že tohle být nemuselo.

„A teď ji odtáhněte k paláci,“ poručil Olbrámek svým druhům. Zdálo se, jako by trochu vystřízlivěl.

Poslechli ho, v hlavách zatemnělých pivem je nenapadlo nic kloudného než poslouchat svého hejtmana. Pod Žofiiným oknem se Olbrámek zastavil, rozkročil se a začal křičet, ať se vykloní. Protože bylo léto, měla Žofie okno otevřené a dobře ho slyšela. Kvůli němu se jí však vstávat nechtělo.

Černý Gejza opřel Martu o okraj velké kádě, která sloužila na vodu. Vyhrnul jí suknici a Olbrámek do ní vstoupil. Řičel přitom, jak nejhlasitěji uměl. Také Marta začala naříkat, nikoli vášní, ale bolestí a strachem.

„Ty děvko, jen se dívej, o co jsi přišla!“ řval Olbrámek.

To už bylo na Žofii příliš. Vstala, krátce se podívala na nádvoří a okno zavřela.

Když se ráno Olbrámek probudil, bolela ho hlava a měl vyschlé hrdlo. Vstal a na ještě nejistých nohách se vydal na nádvoří, aby se u studny napil. První, čeho si všiml, byla Marta. Klečela a byla za ruce uvázaná ke kruhu vedle stájí, k němuž se jindy přivazovali koně. Záda měla rozšlehaná do krve a byla téměř v bezvědomí.

Správce panství Václav Falkl z Přívoza už na Olbrámka čekal. Neměli se rádi od první chvíle, kdy houfec Jana Talafúse do Hukvald přijel. Teď mu oči svítily potměšilou zlomyslností.

„Naše paní si chce s tebou promluvit, pojď!“ řekl a zamířil ke dveřím paláce. Olbrámek zaváhal, ale pak ho následoval.

Žofie na něj čekala ve velkém sále. Seděla ve svém honosném křesle, obklopená ženami fraucimoru. Stranou postávalo několik ozbrojenců, které Olbrámek přivedl ze Spiše. Právě díky nim si byl jistý, že se mu nemůže nic stát. Poslouchali ho na slovo, a pokud chtěl Václav Falkl z Přívoza proti němu něco podniknout, jako jeden muž se postavili za Olbrámka. Byl přece jejich hejtmanem.

„To, cos tu v noci provedl, je nejen urážka Krista, ale podle zemského zákona také hrdelní zločin,“ oznámila mu Žofie chladně. „Násilím ses zmocnil počestné dívky. Za to si zasloužíš šibenici. Není ale na mně, abych tě soudila, to musí vyřídit můj urozený manžel. Pošlu tě za ním.“

„Nepojedu,“ odmítl to pyšně Olbrámek. Ženská mu nemá co poroučet!

„Ne, nepojedeš,“ souhlasila s nehnutým výrazem ve tváři. „Půjdeš pěšky. V okovech a na provaze za koněm. Doprovázet tě budou strážní.“

„A kdo mne k tomu donutí? Snad tvůj správce?“

„Chopte se ho!“ nařídila ozbrojencům. K Olbrámkovu zděšení ji poslechli. Netušil totiž, že jeho mužům zaplatila. A tentokrát nešetřila.

Bránit se jim nemělo cenu. Olbrámek si nechal vzít meč, spoutat ruce a pak ho odvedli do hradního sklepení. Tam už na něj čekali se spoutanýma rukama oba jeho přátelé.

„Děvka, děvka!“ zuřil Olbrámek. „Až se mi dostane do rukou, zakroutím jí krkem!“

„Ale nezakroutíš,“ mírnil ho Černý Gejza. „To spíše pověsí nás. Udělali jsme pitomost!“

„Talafús potřebuje naše meče,“ odmítl to Olbrámek. Když šlo do tuhého, dokázal uvažovat střízlivě. „Kolik už naši chlapi zmrhali ženských? A víte o někom, koho za to popravili?“

„To je pravda. Ale tys urazil jeho manželku.“

„Jsem si jistý, že o tomhle mu nenapíše,“ ušklíbl se Olbrámek. Věděl, že si Žofie umí spočítat, že by pak mohl mluvit i on.

O dva měsíce později se na Rychnavě ukázalo, že to odhadl správně. Jan Talafús jim vynadal, ale nijak zle. Pak vynesl rozsudek. Dva měsíce nebudou dostávat žold.

Jan se vracel z Pajrecké Lhoty domů, do Plzně. I když si ze svého hamru odvážel plný měšec stříbrňáků, spokojený nebyl. Trápily ho starosti a nebylo jich málo. Huťmistr Štěpán se o hamr staral vzorně, byl po svém otci Kuškovi svědomitost sama. Pyšnil se svým řemeslem a synům vykládal, že se hamerníky musí vyučit i oni. V podniku samotném problém nebyl. Velké kladivo poháněné vodním kolem, pří-střešek nad ním i pec na tavení rudy se pravidelně opravovaly a všude kolem byl pořádek a čisto. Hamr měl stálé zákazníky a ti platili dobře.

Jenže každá huť se časem dostala do potíží, jakmile se v okolí vytěžily zásoby rudy. Jan si dobře pamatoval, jaké starosti s tím měl otec, když ještě vlastnil huť v Železném Újezdu na nepomuckém panství. Stejné potíže měl teď i on.

Co jeho rudník vytěžil, to zdaleka nestačilo. A to ještě musel kutat těžební jámy hodně hluboko, že to bylo až nebezpečné, protože hrozily závaly. Žíly nebyly zdaleka tak bohaté jako před lety, když sem přišel a mohl si vybírat jen ty nejlepší. Proto musel rudu nakupovat, jenže byla drahá a opatřovala se obtížně. V okolí vyrostlo mnoho nových hamrů a všechny chtěly vydělávat.

Už delší dobu věděl, že se bude muset poohlédnout po lepším místě. Tady si zvykl a líbilo se mu tu. Kromě jiného proto, že to měl jen pár kroků na hrad Pajrek za svou sestrou Barborkou. Nedostatek rudy však nebyl to hlavní, co sužovalo jeho duši. Obchodní potíže byly od toho, aby je řešil. Věděl, že si s tím poradí, i když ho to bude stát spoustu času a nejspíše i peněz.

Měl jinou starost, a tu vyřešit nedokázal. Pomoci mohly snad usilovné modlitby, které pro jistotu nezanedbával, ale podle svých zkušeností jim příliš nevěřil. Jeho žena Bohuše byla mrzák, ale co bylo horší, její zdravotní stav se pomalu, ale plíživě zhoršoval. Berle jí už nestačily a pohybovat se mohla jen na křesle s kolečky. Jak neustále seděla, měla bolesti v zádech. Nikdy si Janovi nestěžovala, ale občas se přiznala dceři Vilemíně. A ta to pod slibem mlčení pověděla otci.

Jan si všiml, že při milování má Bohuše stisknuté rty, nikoli vášní, ale bolestí. Jednou jí navrhl, že by měli tuhle věc omezit, mají ostatně už svůj věk, bylo jim téměř čtyřicet let, a tři dospívající děti. Není přece nic neobvyklého, pokud se manželé dohodnou na životě v křesťanské čistotě a lůžko budou sdílet jen jako bratr se sestrou. Zbytek noci Bohuše proplakala a on ji musel konejšit, i když se mu to příliš nedařilo.

Zoufale naříkala: „Ty už mě nechceš. Chápu, jsem mrzák, protivím se ti.“

Nakonec ji nějak utišil a usnula mu stulená v náruči. Od té chvíle si na tohle téma netroufl pronést jedinou poznámku. Věděl, že to, na čem Bohuše tak zoufale lpí, považuje za svou ženskou povinnost. Vždycky měla touhu se pro něj obětovat. Bylo to bezvýchodné, protože ji to bolelo, a jemu to proto nepřinášelo žádnou rozkoš. Jenže to jí přiznat nemohl. Nevěděl, jak z téhle zoufalé situace ven.

Domů vždycky spěchal, obával se, že se cesta jeho Bohuše pozemským životem rychle chýlí ku konci, a chtěl být s ní co nejvíce. Jenže ona se zlobívala, aby se šetřil a na koni nejezdil tak rychle. „Co bych si počala, pokud bys sletěl a něco se ti stalo?“ Prosila ho, aby byl opatrný.

Musel slíbit, že cestu z hamru do Plzně nebude zvládat za jediný den, ale přespí někde v polovině. Jan však svůj slib nedodržoval. Pořídil si dalšího koně, protože pro jednoho by to bylo opravdu příliš. Ten na něj čekával při cestě z Plzně odpočatý v maštali zájezdního hostince na Švihově, kde ho vyměnil za toho prvního. A když se vracel, zase ho tam nechal a domů pokračoval na hnědákovi, kterého Bohuše znala. Šenkýř mu rád za rozumný poplatek vyhověl, protože Jan platil majiteli hradu nájem za právo provozovat na jeho panství hamr. Měl tedy u vrchnosti přáno.

Když se tentokrát blížil ke Švihovu, nebe se zatáhlo olověnými mraky a ještě než dorazil k hradu, spustil se prudký liják. Do šenku vešel promoklý na kůži. Šenkýřka právě roztápěla pec, aby se příchozí mohli ohřát a usušit oděv.

„Vítej, pane Jane,“ usmívala se přátelsky. Byla to trochu obtloustlá srdečná žena, která si potrpěla na pořádek a klepy. Jan byl stálý zákazník, při každé návštěvě si odpočinul a najedl se. Nikdy o cenu nesmlouval.

„Možná bys měl změnit zvyky a tolik nepospíchat,“ pokračovala s přídechem mateřské péče. „Ten liják hned tak neskončí. Nezůstaneš u nás do zítra?“

„Uvidíme,“ zabručel nerudně, posadil se na lavici a zády se opřel o pec. I jeho dnes bolela záda, nebylo to nic strašného, ale připomínala mu trápení jeho ženy. „Přines mi polévku. Horkou!“

„Dneska tu mám pomocnici,“ rozzářila se a zmizela v nízkých dvířkách do zadní části domu, kde se nacházela kuchyně a jizba, v níž s rodinou přespávala. Její dva čeledíni nocovávali ve stodole vedle stájí, aby byli hostům po ruce, starali se o ustájené koně a hlídali povozy kupců. Obdělávali také pole u řeky, které k šenku od nepaměti patřilo.

Jan přivřel oči, dnes se cítil opravdu unavený. Z hamru odjel za šera, ještě ani pořádně nezačalo svítat, protože musel cosi vyřídit v Klatovech na radnici. To ho tak zdrželo.

„Snad ti bude chutnat,“ zaslechl v polosnu, protože začal dřímat. Rychle otevřel oči. Před ním stála asi osmnáctiletá dívka, měla pihovaté naducané tváře a malý nos, stejně jako šenkýřka. I vlasy měla stejné, černé jako uhel, na rozdíl od ní však nikoli stočené pod čepcem, nýbrž spletené do dvou copů. Nebyla obtloustlá, i když hubená také ne. V ruce držela misku, z níž se kouřilo. Postavila ji, pak sáhla do výstřihu a vylovila dřevěnou lžíci. Provokativně na něj mrkla a dodala, že s ní mu snad bude chutnat. Pak se otočila a odběhla. Jan si nemohl nevšimnout, že zadnicí kroutí víc, než by musela. Povzdechl si. Už dlouho se pořádně nepomiloval.

Polévka byla výborná, zahuštěná krupicí, a cítil, jak jeho prochladlé tělo ožívá. Venku lilo dál a do šenku přišli další hosté, jeden rokycanský konšel a jakýsi bavorský rytíř. Sedli si k jeho stolu, najedli se a objednali si svařené víno. Po prvním džbánku před nimi přistál druhý, mnohem větší.

Pozdě odpoledne se vyčasilo. Tady, na úpatí Šumavy, přicházel nečas stejně nečekaně, jako zase odešel. Vysvitlo slunce a vysušovalo kapky, které se jako perličky jiskřily na listech stromů a trávě. Zábava však byla v plném proudu a všichni tři zůstali na noc. Jan se s nimi opil a bylo mu dobře, protože alespoň na chvíli hodil své starosti za hlavu.

Když v noci vklouzla do jeho lože ona copatá holka, rozzlobeně ji vyhnal.

KAPITOLA 2

Na pláních kolem Čachrova ještě ležel sníh, ale když Barborčin syn Čejchan dorazil do Plzně, na loukách před hradbami se už začínala nesměle zelenat tráva. Jako doprovod vzal jen jednoho muže, a to spíše proto, aby si měl s kým povídat. V kraji bylo celkem bezpečno a on měl meč. A uměl to s ním výtečně.

Jel poprvé navštívit svou sestru Hátu a byl na hrad jejího manžela zvědavý. Vybral si nejrychlejší trasu údolím Mže a za Rájovem odbočil na pohodlnou kupeckou cestu, která vedla podél Úterského potoka. Přespal na faře v jakési bezvýznamné vesničce a další den už stál pod homolovitým kopcem, na němž se tyčil Gutštejn.

Tohle byl hrad podle Čejchanova gusta, i když se Žebráku nevyrovnal. Tam sloužil jako panoš, ale jen proto, aby pomohl osvobodit Markétina manžela Matěje Smolaře. Rád na to dobrodružství vzpomínal, navzdory tomu, že tehdy pomohl kališníkovi.

Cesta ke Gutštejnu se vinula po svahu holého kopce. Všechny stromy byly pečlivě vykácené, aby mezi nimi obléhatelé nemohli hledat úkryt. Nejprve míjela samostatně stojící věž v ohybu cesty a za mohutnou baštou stoupala cesta strmě k parkánové brance. Ta uzavírala malinké nádvoří s pivovarem a hned za ním stála masivní brána, kterou se vstupovalo do předhradí. Tam se nacházelo bez ladu a skladu několik roubených stavení pro čeleď a dobytek, u protilehlé hradby pak roubená stodola. Skalnatý ostroh přetínala zhruba v polovině masivní hradba s příkopem a dřevěným mostem, po němž se dalo vjet druhou bránou do vlastního hradu. Těsné trojúhelníkové nádvoří svíraly nad strmými skálami hradby, které se v nejvyšším bodě návrší stýkaly u paty okrouhlé věže. Do té se vstupovalo v patře po dřevěném schodišti. Po levé ruce stál patrový palác.

Háta uvítala bratra bouřlivě a pokárala ho, proč to trvalo skoro rok, než se na návštěvu vydal.

„Měl jsem starosti,“ bránil se dobromyslně. „Ne každý má to štěstí, že dostane za manželku ženu tak pokornou, tichou a poslušnou, jako jsi ty.“

„Všiml sis té velké věže?“ upozornila přísně. „Tak v ní máme vězení pro drzé hosty.“

„A co jsem řekl drzého?“ podivil se a komicky našpulil pusu. Na bradě a pod nosem mu rašily první vousy. Neholil se, ale byly ještě řídké a to jen zvyšovalo Hátino veselí. Její Burjan měl nádherný plnovous, jak se ostatně na kališníka slušelo. Ale to nic neznamenalo, protože s jeho skutečnou vírou to nic společného nemělo. Pocházel z poctivé katolické rodiny, jeho otec bojoval proti Janu Žižkovi a mladý Burjan přijímal pod jednou. Pak se stal stoupencem Jiřího z Poděbrad a přestoupil ke kališnictví. Nedělal si s tím však těžkou hlavu a na otázku, jaké je víry, nejraději odpovídal, že je po-ctivý křesťan. Horlivý utrakvista však rozhodně nebyl a Hátě se svěřil, že pokud by se to ukázalo výhodné, klidně se zase kalicha vzdá.

„Já myslela, že mne přijel navštívit bratr,“ povzdechla si trpně, „ale tys nejspíše někdo jiný, protože jinak bys netvrdil tu hloupost, že jsem pokorná a poslušná dívka. Copak mne neznáš?“

„Jako manželku rozhodně ne. Ale jako sestra jsi, nic ve zlém, zrovna moc zábavná nebyla. Vzpomínáš, jak jsi pořád fňukala, že tě nikdo nechce?“

„Můj manžel má pravdu. S katolíky se rozumně diskutovat nedá,“ odsekla, ale tentokrát o poznání chladněji. Pak si uvědomila, že má jako hospodyně jisté povinnosti a provinile ho pozvala ke stolu, aby si po cestě odpočinul. Přitom překotně vykládala, co je u nich doma nového, a jedním dechem se vyptávala, jak je to u nich.

Čejchan většinou mlčel, a když musel, odpovídal co nejúsporněji, protože od manželství s Eliškou očekával rozhodně víc. Sestra ho však stejně moc neposlouchala a vedla si svou. Placky s medem mu chutnaly, Háta věděla, co má rád. Během chvíle se Jan dozvěděl, že Burjan z Gutštejna právě objíždí rytíře podporující Jiřího z Poděbrad. Moc jich tu nebylo. Od loňska sice platilo příměří, jenže v kraji se šeptalo, že katolíci cosi chystají. A to ho nemohlo nechat chladným, když už se postavil do tábora kališníků.

Na hrad Švamberk to byla totiž necelá hodina cesty. A tenhle hrad patřil Hynku Krušinovi ze Švamberka, který momentálně zastával úřad hejtmana plzeňského landfrýdu. V něm měli převahu stoupenci katolické víry. Ostatně, příměří mělo za dva nebo tři měsíce skončit a bylo lepší se připravit.

„A co nějaký potomek?“ pokusil se odvést řeč, když se chopila poháru a žíznivě pila. Jeho domácí šarvátky příliš nezajímaly, protože on svůj boj nevedl tady, ale za hranicemi v Bavorsku. S otčímem Rackem navzdory slibům dál přepadal dvorce a osamělé kupce. Bylo to výnosné řemeslo, neboť českých houfců se tam báli jako čerta a mnozí zaplatili raději výkupné, než by s nimi zkřížili meče. Kališníci měli pověst kacířů a hrdlořezů. To, že Racek z Pajreka a Čejchan z Čachrova byli katolíci, to na věci neměnilo vůbec nic. Ostatně, oni se v Bavorsku svou vírou nechlubili, a když na to přišlo, ochotně se za husity vydávali, protože to bylo pro jejich záměry užitečné.

„A jak jsi na tom s potomky ty?“ opáčila mrzutě. S Burjanem lehávala často, ale stále neobtěžkala. Dělalo jí to starosti.

„Nic. I když se snažím, co mi síly stačí. Eliška mi někdy nedá ani vydechnout,“ vykládal s důvěrnou otevřeností. „Ale před měsícem jsem jí z Bavorska přivezl přívěsek s relikvií, která určitě pomůže. Vzal jsem ji v jednom kostele nedaleko Waldkirchenu.“

Rozprávěli dlouho. Čejchan byl nejen bojovník, ale také svědomitý správce svého panství. V tom si byli se sestrou podobní, tak je to naučila matka. Když se začal vyptávat na hospodářství, nabídla mu, že se projedou po okolí a všechno mu ukáže. Byla hrdá, protože se podle dohody s manželem starala o chod celého panství ona. Burjan válčil a Háta hospodařila. Nikdy by ji nenapadlo, že ji to bude tak bavit.

Štolba osedlal koně, Čejchan dostal čerstvého. Ten jeho u žlabu v maštali spokojeně přežvykoval oves s obrokem. Aby si Čejchan dodal na důstojnosti, vzal s sebou i svého ozbrojence. Jmenoval se Franc a byl to zábavný chlapík.

Projeli kolem chalup v podhradí a lesní cestou se vraceli po-dle Hadovky k Úterskému potoku. Najednou se Čejchan zastavil a zvedl ruku, aby dal výstrahu. Z výprav do Bavorska byl zvyklý reagovat na každičký podezřelý zvuk, byť sebenepatrnější. Mnohokrát se mu to vyplatilo. Franc byl zvyklý poslouchat, ale Háta pokračovala bezstarostně dál. Ona nic nezaslechla, a navíc, byla přece na svém panství. Protože bratr jel v čele jejich malé družiny, chtěla ho objet, jenže jí to nedovolil. Cesta nebyla široká, naklonil se v sedle, popadl prostě otěže jejího koně a sestru zastavil.

Chtěla se ohradit, ale druhou rukou jí zacpal ústa. Znala chlapy a věděla, že jsou situace, kdy je lepší muže poslechnout. Její bratr nebyl výjimka, a i když byl mladší, nebyla si jistá, zda by jí jednu nevrazil. Nepatrně přikývla na znamení, že se podvoluje. Pustil ji a rukou svému ozbrojenci ukázal, aby opatrně vyrazil vpřed a zjistil, co to bylo. Smluvená gesta znali všichni muži jeho posádky, na výpravách za kořistí se v případě nebezpečí jinak nedomlouvali.

Franc seskočil a s tesákem v ruce se vydal po cestě podél skoro ještě holých keřů. Přitom se neustále rozhlížel a vždycky po několika krocích se zastavil a zkoumal zem, zda nenajde stopy. Nedošel daleko, když se zastavil a obrátil. Zvedl levou ruku a vztyčil jeden prst. Pak ukázal napravo od sebe a na zem. A pak vztyčil i tu druhou a ruce překřížil.

Čejchan mu dal rukou znamení, aby se vrátil, pak se naklonil k sestře a pošeptal: „Muž na koni. Odbočil do lesa, aby se nám vyhnul. To se mi nelíbí.“

„Mně taky ne. Za Gutštejn odpovídám přece já.“

Než stačil Čejchan rozhodnout, co udělají, popohnala koně, a udělala to tak rychle, že ji nestihl zastavit. Hnala se po cestě a odbočila tam, kam Franc ukazoval. Bratr vyrazil za ní a Franc s malým zpožděním rovněž.

Bylo krátce po zimě a holé stromy bez listí nebránily v rozhledu, tady by je případní lupiči zaskočili jen těžko. Stopy koňských kopyt byly v rozměklé půdě dobře viditelné.

„Tady nám neujede,“ volala přes rameno Háta, v obličeji zrůžovělá vzrušením.

„Zpomal, ženská zatracená! Polámeš si hnáty,“ zlobil se Čejchan, když ji dohnal.

„A ty ne?“

Neodpověděl, diskutovat s ženskou v takovéhle chvíli bylo zbytečné. Umínil si však, že jí to pak vytmaví, až vše skončí a budou v bezpečí.

„Tamhle terén klesá a je tam rokle. Pořádně strmá, na koni se dolů nedostaneš, pokud to tam dobře neznáš,“ vykládala trochu zadýchaně.

Za chvilku se ukázalo, že měla pravdu. Po okraji rokle projížděl na koni trochu zmateně muž středního věku. Měl meč, ale oblečený byl spíše jako kupec než rytíř. Na plášti neměl žádný erb a za sedlem měl přivázaný kožený vak.

„Kdo jsi?“ houkl na něj Čejchan, jemuž se podařilo svou sestru předjet. Výhrůžně držel v ruce meč. Neznámý tasil svůj, ale když uviděl France, zase ho vrátil do pochvy, protože proti přesile neměl v boji naději.

„Zabloudil jsem,“ řekl německy. „Neznám to tady, cestu mi sice popsali, ale asi jsem odbočil u nesprávného potoka. Dám vám stříbrňák, když mi pomůžete.“

„A kam vlastně jedeš?“

„Jsi katolík?“

Čejchan se na okamžik zarazil, ale pak přikývl. Neznámý si zjevně oddechl a o poznání klidněji pokračoval: „Jedu na Švamberk. A spěchám.“

Čejchan vrhl tázavý pohled na svou sestru. Teď se slova ujala ona: „Proč?“

„Má věc, urozená paní,“ opáčil nepřívětivě. Podle způsobu řeči to byl muž zvyklý pohybovat se v dvorském prostředí. O to divnější bylo, že na plášti nemá žádný erb.

„Chápu. Tvé jméno?“ pokračovala Háta a očima naznačovala bratrovi, že by mu měli zastoupit průchod mezi keři, pokud by chtěl uprchnout k cestě. Jinam to totiž nešlo.

„Wolf, ale to není podstatné,“ odpověděl po kratinkém zaváhání. Bylo zřejmé, že si to jméno vymyslel.

„Určitě si rád odpočineš,“ navrhla Háta. „Přijmi mé pozvání!“

„Ne!“

„V tom případě s námi pojedeš nikoli jako host, ale jako zajatec!“

Neznámý bleskurychle znovu tasil meč, patami popohnal koně a vyrazil do široké mezery mezi Čejchanem a Francem. Jenže ti ji tak nechali úmyslně, protože něco takového čekali. Při přepadení používali tenhle trik často. Franc se nehnul, jen sklonil kopí jako závoru, zatímco Čejchan zaútočil s mečem v ruce z boku. Udělali to rychle a obratně, takže Wolfa snadno zastavili a odzbrojili. Franc mu spoutal ruce a zamířili zpátky k cestě.

„Co si to dovolujete?“ soptil zajatec. „Víte vy, kdo já jsem?“

„Wolf. Nebo snad ne?“ ušklíbla se Háta.

Na Gutštejně ho zavřeli do sklepení ve věži. Přesně na to místo, jímž Háta v žertu hrozila svému bratrovi. Prohledali jeho vak, ale na-šli v něm jen náhradní oblečení, váček s penězi a glejt, jímž Oldřich z Rožmberka žádal všechny, aby tomuto muži nestavěli cestu, protože jde o prostého zbožného poutníka.

„Žádný prostý poutník,“ rozčilovala se Háta, když si glejt přečetla. „Je určitě urozený. A má tajné poslání. Jinak by mu Rožmberk listinu nedal. Proč asi jede za naším sousedem na Švamberk?“

„Sám ti to nepoví a na mučidla ho dát nemůžeš,“ upozornil Čejchan. „Choval se divně, ale to ještě není zločin. Nezapomeň, že Rožmberkové uzavřeli s Poděbradem smír. A ten zatím stále platí. Pokud ho nepropustíme, může se to vykládat jako porušení dohody. A to bych si tedy na svědomí rozhodně nevzal.“

„Jenže on je tu určitě kvůli nějaké hanebnosti. Kdo ví, co ti zatracení katolíci chystají.“

„Háto, jsem také katolík. A donedávna jsi byla i ty,“ upozornil jemně Čejchan.

„Prohledali jste ho?“ řekla, aby se vyhnula zbytečnému poučování nebo sporu.

Byla názoru, že její víra má být taková, jakou vyznává manžel. Matka Barborka se narodila v Písku a také horovala pro kalich, dokud se neprovdala na Čachrov. Nakonec proti husitům bojovala s mečem v ruce. I když pravda, díl viny na tom měl její nevlastní bratr Olbrámek.

Háta ho sice nikdy neviděla, ale podle toho, co se o něm říkalo, byl snad tím nejhanebnějším utrakvistou. Její manžel, když jednou o Olbrámkovi hovořili, přiznal, že ho několikrát potkal. A dodal, že zná muže mnohem horší a hanebnější, jak mezi kališníky, tak samozřejmě i katolíky. Burjan z Gutštejna nesdílel horlivost kazatelů, byl rytíř a ostatní posuzoval podle toho, zda umějí válčit.

„Prohledal jsem ho,“ potvrdil Čejchan, „ale nic důležitého jsem neobjevil.“

Háta se zarazila. Znala svého bratra a měla dojem, že jí něco tají. Způsob, jakým odpověděl, byl zvláštní. Vyjela ostře: „Nic důležitého? A co nedůležitého jsi u něj našel?“

„Taky nic,“ vyhrkl rychle, ale bylo pozdě. Chvíli se ještě kroutil, než se přiznal, že v lemu pláště toho muže našel zašitý list. Byl složený a s pečetí Oldřicha z Rožmberka.

„Co v něm je?“

Čejchan sáhl pod kazajku a dopis položil na stůl. Pečeť byla zlomená.

„Ani ho číst nemusíš, má drahá sestro. Obsah ti povím jednou větou. Rožmberk sděluje Švamberkovi, že vybídl saského kurfiřta k vojenskému vpádu do Čech, aby pobil Poděbradovy stoupence.“

„A to není podle tebe důležité?“ vyjela naštvaně, dopis uchopila a rychle ho přelétla očima. Byla to pravda.

„Takových výzev jsem už slyšel,“ ohrnul Čejchan ret. „Až příměří skončí, dříve nebo později se stejně začne válčit. Je logické, že obě strany hledají spojence. Jenže pokud Rožmberk i Poděbrad takové mocné spojence najdou, válka nejspíše nebude. Proti silnému nepříteli se nikomu bojovat nechce. Uzavřou další příměří.“

„Stoupencem Jiřího z Poděbrad jsem i já a můj manžel. To ti nedošlo?“

„Já přísahal věrnost katolickému landfrýdu. Jenže to teď není podstatné. Pokud by se tenhle list dostal do rukou vám, kališníkům, válka začne určitě. Umím si představit, že to mnozí lidé prohlásí za zradu vlastní země. Alespoň tak to bude Poděbrad všem vykládat. Nechci válku.“

„Začne i tak, jak jsi správně před chvílí řekl. Musíš si vybrat. Já, nebo Švamberk.“

„Zatraceně, proč musí být s ženskými pořád problémy?“ po-vzdechl si, zvedl číši a napil se. Rychle zvažoval. Hátu měl rád a jeho horlivost v církevních věcech byla pramalá. Navíc ho už dvakrát krajský hejtman pokáral kvůli výpadům do Bavorska. A to byl katolík. Jejich matka dokonce musela jménem Racka z Pajreka přísahat, že s přepadáním sousedů skončí. Vlastně neměl žádný důvod zájmy katolíků hájit.

„Samozřejmě si vyberu tebe,“ řekl a mrkl na ni, jak to dělával jako kluk, když společně chystali nějaké uličnictví. „Je na čase, aby se katolíci s kališníky usmířili, protože musíme vedle sebe žít. To je prostě realita. Musíme ctít pravdu našich předků, že zvát sem cizince, aby řešili naše spory, je hanebné, ať už to uděláš z jakéhokoli důvodu. Zvláště když cizáci chtějí rozhodovat s mečem v ruce. Mám-li být upřímný, to, co Rožmberk navrhuje, je zrada našeho národa. A víra v tom žádnou roli nehraje, protože umírali by zase jen Češi. Máš pravdu, lidé by o tom dopisu měli vědět!“

Háta ho překvapeně poslouchala. Takhle moudře ho ještě mluvit neslyšela. Napadlo ji, že to bude vlivem jeho manželky. Eliška byla žena přemýšlivá a vzdělaná.

„Ovšem mé jméno se v té věci nesmí objevit,“ pokračoval Čejchan. „Ten, kdo tě tam v lese doprovázel a Rožmberkova posla zajal, byl tvůj manžel, jasné?“

„Nejsem pitomá.“

O dva týdny později Burjan z Gutštejna Rožmberkův dopis přečetl na shromáždění kališnického panstva a zástupců měst. Vzbudil mimořádné rozhořčení.

KAPITOLA 3

Pokud Markéta předpokládala, že její třetí manžel brzy zemře, nebo jí alespoň dá pokoj a nebudou s ním problémy, nesplnilo se jí nic z toho. Hanuš z Vysoké jako by v Písku pookřál. Lepší strava mu svědčila a záhy začal mít, jak Markéta tvrdila, roupy. Rozhodně se mu zemřít nechtělo. Občas Markétu dokonce rozverně pleskl po zadnici, na víc mu z jeho manželských práv síly nestačily, a ona by to klidně přešla. Jenže dělával to s oblibou na veřejnosti, nejčastěji v kostele. I to by nakonec vydržela, horší však bylo, že byl svárlivý a panovačný. A to Markéta bytostně nesnášela, protože byla od mládí zvyklá mít v rodině hlavní slovo.

„Jsem urozený a ty ne,“ rozčiloval se, když odmítala vyhovět jeho vrtochům. Jedním z nich bylo přání, aby mu nechala v kostele postavit velký kamenný náhrobek, jehož desku by v duchu vlašské módy zdobila postava v brnění.

„Stálo by to spoustu peněz,“ odmítla to věcně. „A to nemluvím o tom, že neznám v okolí kameníka, který by něco takového uměl.“

„Pozveme ho z Benátek. Jeden nesmírně šikovný má dílnu v ulici za chrámem svatého Marka. Znám ho, jmenuje se Gambetta.“

„Kdy jsi tam byl? Počítám, že tak před padesáti lety. Myslíš, že jsou všichni jako ty nesmrtelní?“

„Měl syna,“ bručel. Když si něco umanul, byl jako mezek.

„Hádám, že už by mohl být taky v Pánu. Leda by měl vnuka,“ pobaveně ho kárala Markéta. „A pak je tu ještě jedna potíž. A to dost zásadní. Mikuláš z Pelhřimova nedovolí v chrámu zřídit nic, co by připomínalo ohavné zvyky papeženců. Žádné ornáty, komže, obrazy, sochy, chápeš? A tedy taky žádné postavy zemřelých, a ještě v brnění. Kde žiješ?“

„To je škoda,“ povzdechl si zklamaně. Jenže Markéta ho znala a věděla, že to tak snadno neskončí. Měla pravdu. O týden později přišel Hanuš z Vysoké s tím, že by Mikuláš z Pelhřimova povolil zřídit náhrobek venku, vestavěný do zdi kostela, pokud by Markéta věnovala na zbožné účely slušný dar.

Pohádali se a ustoupil, teprve když pohrozila, že ho tedy poslechne, ale začne mu dávat zase jen chléb a vodu, protože dohoda nehovořila o tom, že by mu měla platit nákladný náhrobek. A její truhlice nejsou bezedné, už takhle ji stojí víc, než si může dovolit. Svěsil ramena a odšoural se. Džbánek piva považoval za důležitější než honosný náhrobek, i když mu to bylo líto. On přece ještě zemřít nehodlal.

Vykládal pak všem, kdo byl ochotný ho poslouchat, že jeho žena je lakomá a žlučovitá bába. Lidé ho vyslechli, ale za zády se mu pošklebovali. To, že byl rytíř, ve městě žádnou roli nehrálo, spíše naopak. Markéta by mohla být jeho dcerou a možná i vnučkou, byla stále pěkná, tak jaká bába? A že nerozhazuje, to věděli všichni. Po-dle obecného mínění to nebyl hřích, ale ctnost.

Večer po hádce s manželem se v Markétině honosném domě na rynku objevil její synovec Olbram. Byl znovu píseckým purkmistrem a vůbec z toho neměl radost. Čím byl starší, tím byl lenivější. Příjmy z jeho dvorce před hradbami a z dalšího majetku mu na slušné živobytí stačily, jenže chápal, že nemůže stát stranou. Byl sice lenivý, ale také zodpovědný.

Děti začaly dorůstat a on si musel udržet vliv na chod města, aby jim zajistil slušné sňatky. Pokud by nezasedal na radnici, přišel by o prestiž. Byla těžká doba a nebylo radno dovolit sousedům, aby mu přerostli přes hlavu. Ostatně, nedovolil by to ani Mikuláš z Pelhřimova.

Byl jedním z duchovních, kteří stáli v čele táborské církve. Díky své učenosti a stáří ho všichni považovali za jejího biskupa, i když nikdy vyšší svěcení nezískal. To však mezi stoupenci Tábora nebylo důležité. Ti totiž chránili úzkostlivě původní prostotu svého vyznání a tvrdošíjně odmítali kompaktáta, protože s papeženci se nevyjednává. Jako kacířství odmítali rovněž utrakvistickou liturgii, jak ji prosazoval Jan Rokycana a další umírnění kališničtí kněží, protože se neslučovala s tím, jak vypadaly bohoslužby v časech, kdy svou revoluci začali.

Olbram nemohl stát stranou, ať se mu to líbilo nebo ne, už s ohledem na tradici svého rodu. V Písku byli Prokopové jedním ze symbolů boje o kalich. Mikuláš z Pelhřimova patřil k dávným rodinným přátelům, ostatně starý Olbram ho do města přivedl. Mnoha potomkům starého Prokopa Mikuláš z Pelhřimova pomohl. Byli vlastně jediní, nad jejichž hříchy přivíral oči. Zvláště pro Markétu a Barborku měl slabost, ale i vůči Olbramovi se choval shovívavě.

Za to očekával, že se bude městská rada chovat při obraně víry tak, jak požadoval. Proto trval na požadavku, aby byl píseckým purkmistrem vnuk starého Prokopa, v němž cítil oporu.

Jenže Olbram nebyl naivní a měl přátele na radnicích nejen v okolí, ale i v pražských městech. S obavami sledoval, že vliv Tábora rapidně upadá a brzy přijde doba, kdy se stoupenci Mikuláše z Pelhřimova střetnou s Janem Rokycanou. Obával se oprávněně, že svůj boj prohrají.

Olbram neměl v povaze riskovat, vždycky se snažil kráčet jistými cestami. Jenže to teď dobře nešlo. Jeho život byl jedno veliké dilema, neboť od mládí řešil, jak skloubit požadavky táborské církve s prospěchem a bezpečím Písku. Zatím se to dařilo, ale tušil, že už brzy bude muset nějaké radikální rozhodnutí učinit. To znamenalo střetnout se s Mikulášem z Pelhřimova.

„Vítej, co tě ke mně přivádí?“ potěšeně ho objala Markéta. I když od sebe bydleli jen pár desítek kroků, vídali se v poslední době zřídka, pokud se nepočítala letmá setkání na rynku a v kostele. „Potřebuješ něco?“

„Mohou být přece i jiné důvody. Musíš mít o mně hodně špatné mínění, když tě nenapadlo, že prostě jen chci vidět svou krásnou tetu,“ opáčil lehce. Za léta na radnici se naučil hovořit obratně, aby si sousedy naklonil. To už nebyl ten toporný Olbram, který v mládí znal lépe knihy než lidskou duši. Hodně mu pomohla manželka Františka. Pocházela z předměstí a znala život z té strany, z které ho bohatý měšťan nikdy poznat nemohl.

Markéta se na něj pozorně zadívala. Ona sice na radnici nezasedala, ale to neznamenalo, že by nechápala plytkost řečí zástupců města. Ostatně, jejím druhým manželem byl staroměstský konšel. Navíc se živila půjčováním peněz. To znamenalo, že musela lidem rozumět a umět vyčíst i to, co úzkostlivě tajili.

Došlo jí okamžitě, že Olbram rozhodně nepřišel jen ze zdvořilosti. Pokud se však měla dozvědět pravdu, musela být trpělivá. Všichni Prokopové byli tvrdohlaví. Její synovec měl rád dobré jídlo, a to ho vždycky přimělo přestat se přetvařovat. Naštěstí měla už navařeno. Upekla dva pstruhy a k nim připravila omáčku z cibule, medu a šafránu.

Olbram se rozhodně přemlouvat nedal, i když doma už jedl. Teprve nad miskou se vrátil k tomu, proč přišel.

„Opravdu nic nechci, Markéto. Naopak, mohl bych ti pomoci. Když tě s Matějem Smolařem vyhnali z pražských měst, přišli jste o oba domy a taky o dvorec před hradbami. Všechno vaše jmění bylo konfiskováno jako trest za to, že se pokusil svrhnout městskou radu. Tvým vnoučatům zůstal jen dům, který zdědili po rodičích svého otce. Jenže poměry se změnily. Víš, kdo je novým staroměstským purkmistrem?“

„Nezajímá mě to,“ zabručela. Nebyla to samozřejmě pravda, ale nikdy nebylo dobré odkrývat při obchodním jednání karty. A tohle nic jiného nebylo, byť jí tu zprávu přinesl synovec. Olbram to pochopil, a proto klidně pokračoval: „Purkmistrem se stal synovec Jana Velvara. V radě zasedl taky Antoniš z domu U Oslů a syn Václava Hedviky. Ti všichni se tehdy povstání účastnili a byli to přátelé tvého popraveného manžela. I oni museli utéct, přišli o domy a někteří byli vězněni.“

„Ale ne popraveni. Nikdo mu tehdy nepomohl.“

„Je to už dávno, Markéto, zapomeň na to! My žijeme dnes. Po-dle dohody s panem Jiříkem se nebudou vracet majetky zabavené měšťanům, kteří je vlastnili před začátkem boje o kalich. To ovšem neplatí o domech, které někteří měšťané nabyli později, pokud to bylo neprávem. Zvláště pokud šlo o majetky čestných kališníků, jako byli stoupenci Jana Velvara, chápeš? Jeden dům tvého manžela získal tehdy za pár grošů Pešík z Kunvaldu. Jako staroměstský purkmistr kradl mnohem víc než ostatní, jeho lakota byla pověstná. V pražských městech se donedávna o zlodějích říkávalo, že kradou jako Pešík. Přesto se na radnici udržel více než deset let, ale před Jiřím z Poděbrad utekl. Na poslední chvíli, dobře by nedopadl. Ukryl se u příbuzných na hradě Dražice a nedávno zemřel. Pešíkovi synovci se jeho majetku v pražských městech vzdali, aby alespoň trochu vylepšili pověst svého rodu. Stejně by jim ho konšelé zabavili. To znamená, že minimálně ten dům bys mohla dostat zpátky. Ale pokud budeš obratná, mohla bys získat i ten druhý.“

„Kolik mě to bude stát?“ zeptala se Markéta věcně. Věděla, že spravedlnost levná není. Proto nebyla pro chudé.

„Chystá se nová válka proti Rožmberské jednotě,“ odpověděl zasvěceně Olbram. „Pražská města chystají početný houfec. Většinou to budou žoldnéři, a ti samozřejmě něco stojí. O tom bys však měla jednat s Antonišem. Byl jmenován hejtmanem. Tvá rodina nemá na Starém Městě pražském nejlepší pověst. Pokud však přispěješ na obranu kalicha, určitě tvé nároky radnice nepomine.“

„To si myslíš, nebo mi to máš neoficiálně tlumočit?“

„To druhé,“ odpověděl po kratinkém zaváhání.

„Nejdřív zjistím, kolik chtějí. Aby ta obrana kalicha nakonec nestála víc, než mají ty domy cenu. Jsem chudá, nedávno jsem vdávala vnučku a musela jsem jí dát slušné věno. A můj manžel taky něco stojí. V mých truhlicích se mnoho stříbrňáků nenajde.“

Olbram se tomu prohlášení srdečně zasmál, až mu zaskočilo.

Poté, co Menhart z Hradce potrestal kališnického písaře za jeho intriky, žilo se Adamovi s Rosamunde na Karlštejně podstatně svobodněji. Nicméně strach měli stále, protože lidé v okolních vesnicích katolíkům rozhodně nepřáli. Naštěstí byl hrad pevný a chránila ho silná posádka. Když Menhart zemřel záhy poté, co ho Poděbrad propustil z vězení, Adam s Rosamunde se upřímně pomodlili za spásu jeho duše. Žít na Karlštejně znamenalo dobré živobytí, ale na druhou stranu neustálé nebezpečí. Bylo totiž zřejmé, že se Menhartův syn Oldřich postaví na stranu Rožmberků, a to znamenalo válku. Tohle si uměl Adam snadno spočítat. Stejně tak to, že pokud někde kališníci zaútočí, mohlo to být právě tady.

Na Karlštejně byla uložena Svatováclavská koruna českých králů, a ten, kdo ji držel, měl samozřejmě výhodu v zápase o vliv na budoucího krále Ladislava zvaného Pohrobek. Zatím byl nezletilý a vyrůstal ve Vídni pod ochranou svého strýce římského krále, ale jednou mu tu korunu někdo vloží na hlavu. A boj se vedl o to, kdo to bude, zda kališníci, nebo katolíci.

Adam věděl, že Oldřich z Hradce odmítl korunu vyměnit za život svého otce. Podle toho, co se doslechl o Jiřím z Poděbrad, bylo jasné, že ani on neustoupí. Když to s Rosamunde probírali, obávali se, že vyhlídky nejsou zrovna růžové. Zvláště poté, co katoličtí páni založili proti kališníkům ozbrojenou jednotu. Válka byla za dveřmi.

Své dvě děti přestali pouštět ven z hradu. Ani k řece, aby se vykoupaly v Berounce. Malému Adamovi bylo devět, byl to chlapec hloubavý po otci a pochopil to, zato mladší Emmeram byl vztekloun a s pláčem a křikem se toho neustále dožadoval. Marně, Rosamunde byla přísná matka. Věděla, že jinak to v křesťanském světě nejde. Lepší být přísný, než neuváženě bezstarostný a zavinit neštěstí.

Na Karlštejně Rosamunde pomáhala v kuchyni. Vědělo se, že pochází z urozeného rakouského rodu a čeleď ji měla ráda. Někteří si pyšně libovali, že jim vaří šlechtična. Tím se těžko mohla po-chlubit čeleď odjinud. Protože byla navíc vzdělaná, vždyť kdysi s Adamem absolvovala celý semestr na vídeňském vysokém učení, založila na hradě školu, v níž učila tucet dětí číst a psát. Zvykla si na svůj prostý život a Adama měla ráda. Občas ji napadlo, že její úděl není vlastně špatný. Kdyby jen dali ti kališníci pokoj.

„Má drahá, budeme se stěhovat,“ oznámil jednou večer Adam. Zmeškal večeři a do jizby, v níž s rodinou žil, přišel až za tmy.

„Kam? Proč?“ vyhrkla polekaně. Každé změny se bála, protože v minulosti jí přinášely vždycky jen potíže a starosti. Pokud by to bylo na ní, do smrti by chtěla žít tady, v téhle jizbě s nádherným výhledem na zalesněné kopce a do údolí k řece. A samozřejmě s Adamem a svými dětmi.

„Odjíždíme zítra za svítání,“ vyhnul se odpovědi. To ji znejistělo ještě víc. Jenže byla praktická a věděla, že hlavní je teď sbalit věci. Znala svého muže, a když se mu něco vysvětlovat nechtělo, nedostal by to z něj ani kat. Měla však svůj způsob, jak ho přimět k hovoru. Jenže to musela počkat, až spolu v noci ulehnou do lože.

„Alespoň bys mi mohl prozradit, kam to bude,“ bručela během práce.

Adam na okamžik přemýšlel a pak opáčil: „To samozřejmě tajemství není. Odjíždíme na Velhartice. Pan Oldřich z Hradce chce, abych se tam ujal kanceláře. Stanu se správcem a povede se nám rozhodně lépe. Budeme mít lepší jídlo a budu dostávat i více peněz.“

„Takže dobrá zpráva,“ rozzářila se. Ale spíše proto, aby sama sebe uklidnila. „Jak tam všechno dopravíme?“

„Samozřejmě na voze. Povezeme se jako páni.“

„My pojedeme pryč?“ ozval se z kouta malý Adam, který si hrál s Emmeramem. „Tak to se musím jít rozloučit s ostatními.“

„Hlavně s Růženou,“ žaloval jeho mladší bratr a rychle se uhnul pohlavku. „Viděl jsem je, jak se drží za ruce.“

„Je po tobě,“ špitla manželovi Rosamunde a přikývla, že to synovi povoluje.

„Jak po mně?“ podivil se. „Byla jsi má první.“

„Ani mi to nepřipomínej,“ povzdechla si a pečlivě skládala oděvy to truhlice.

Spát šli brzy, a i když se chtěla Rosamunde milovat, Adam to odmítl. A tak se nic nedozvěděla.

Ráno vstávali před svítáním. K jídlu si vzali z kuchyně jen studené placky se sýrem a pak Adam spolu se dvěma ozbrojenci z hradní posádky odnesl truhlici s jejich věcmi na nádvoří. Odstěhoval tam i lůžko a velký ranec, v němž byly polštáře a pokrývky. To vše bylo jejich. Ve velkém koši měli složené nádobí a nářadí a nakonec přinesl Adam křeslo s vyřezávaným opěradlem. To koupil před dvěma lety levně v Berouně z pozůstalosti jednoho konšela, která se rozprodávala pro dluhy dědiců. Ještě než vše naskládali na vůz, Adam odběhl a vrátil se s koženým vakem. Rosamunde netušila, co v něm je.

„Tohle dáme ještě do naší truhlice,“ řekl. „Místa je tam dost. V tom vaku mám pár listin a dvě knihy. Budu je ve skriptoriu potřebovat.“ Tím to bylo vyřízeno.

Právě když nad hřebenem vyšlo slunce, opustili bránu a sjížděli k Berounce mezi nízkými chatrčemi, lemujícími strmou kamenitou cestu. U brodu na ně čekal jiný povoz. Patřil muži, který se představil jako Ruprecht, kupec z Horažďovic. S sebou měl šest silných chlapů. „Vezu zboží a na cestách není bezpečno,“ vykládal. „Ve dvou se nám bude putovat lépe.“

„Co je zač?“ špitla Rosamunde, když se daly vozy zase do pohybu. „Nelíbí se mi. A dva z těch jeho pacholků jsem už určitě někde viděla.“

„Netrap se tím,“ uklidňoval ji Adam bezstarostně. Tím ji jen utvrdil, že jí něco tají. Měla zlost, že jí tak málo důvěřuje a hloupě se vytáčí. O chvíli později to zkusila znovu, ale se stejným výsledkem.

Zatímco Adam kráčel vedle povozu a vedl koně za otěže, Rosamunde seděla na kozlíku. Děti ležely na voze vzadu pod plachtou a sledovaly, jak ubíhá cesta. Malý Adam však prolezl mezi nákladem a objevil se vedle matky. Důležitě položil prst na ústa, což dělával vždy, když chtěl sdělit nějaké tajemství, a ztišil hlas. Jinak se to na Karlštejně udělat nedalo, i zdi měly uši. Téhle opatrnosti ho rodiče učili od malička. Ještě si pamatoval, jak byl tatínek nespravedlivě zavřený v hradním vězení.

„Tatínku, maminko, někdo nás sleduje.“

„Tys někoho viděl?“

„Několikrát. Asi tucet ozbrojenců na koních. Vždycky, když je rovný úsek cesty, zpomalí nebo zastaví, aby nás nedohnali.“

„Neboj se, to nic není,“ chlácholil ho Adam. „Vrať se k bratříčkovi, aby se nebál. Opravdu není čeho.“

To jeho syna uklidnilo a spokojeně se přes zavazadla štrachal zase dozadu. Ale Rosamundu ne. Sotva chlapec zmizel, ostře na manžela vyjela: „Tak teď už toho mám dost. Jestli mi hned neřekneš, o co jde, na první zastávce si sbalím věci do uzlíku a vrátím se.“

„Kam?“ opáčil mrzutě. Neměli domov a Rosamunde neměla kam jít. Vzápětí by si ale dal pohlavek pro svou neobratnost. Samozřejmě si to uvědomila a v očích se jí zaleskly slzy. Miloval ji, a když byla slabá, ještě víc. Chvíli bojoval se svou ctí a přísahou, kterou složil. Pak stejně tiše, jako před chvílí jeho syn, špitl: „Vysvětlím ti to, ale až budeme opravdu sami.“

Přikývla. Byla však stále uražená, že s tím dělá takové drahoty.

Na oběd se zastavili v příjemné zájezdní hospodě za Berounem. Muž, který se představil jako kupec Ruprecht, nechal svou čeleď venku, aby střežila oba povozy. Šenkýřovi nařídil, aby jim donesl misky s kaší. Sám se s Adamovou rodinou usadil u stolu a pánovitě se rozkřikl, ať si hospodský pospíší, nebudou čekat. Bylo zřejmé, že je to muž zvyklý poroučet.

„Pane, s čím obchodujete?“ zeptal se ho zdvořile malý Adam.

„Proč tě to zajímá?“

„No, kdyby nás chtěl někdo přepadnout, jestli by se mu to vůbec vyplatilo,“ vysvětloval vážně. „Když jsme na dvoře zastavili, podíval jsem se pod plachtu vašeho povozu. A je skoro prázdný.“

„Třeba mne už někdo oloupil,“ opáčil Ruprecht a v očích se mu mihl záblesk veselí. S chlapcem hovořil laskavě a Rosamunde si oddechla, protože to určitě nebyl zlý člověk. Jeho se bát nemusí.

Sotva dojedli, Ruprecht zaplatil útratu za všechny a vyšel ven, aby zkontroloval koně před další cestou.

„Běžte mu pomoct,“ nařídil Adam synům. Ti nadšeně vyběhli za ním. Sotva zmizeli, přitiskl se ke své ženě a jednou rukou ji objal, jako by ji chtěl svádět. Naklonil se k jejímu uchu a šeptal: „Přísahej, že tohle tajemství nikdy nikomu nepovíš!“

„Za koho mě máš?“ špitla stejně tiše. Třásla se zvědavostí.

„Za týden se z Karlštejna vydá do Velhartic ozbrojený houfec, který má za úkol převézt do bezpečí korunu českých králů. Pan Oldřich se obává, aby se jí nechtěl pan Jiřík nějakým úskokem zmocnit. Na jeho Velharticích bude ve větším bezpečí. Pojede s ní kaplan, a večer, pokud budou v nějakém šenku přenocovat, vždy nejprve vysvětí jizbu, v níž bude truhlice s korunou uložená. Je to přece nejposvátnější relikvie téhle země.“

„Pořád nerozumím.“

„Truhlice bude pečlivě uzamčená a klíč má jen pan Oldřich z Hradce. Takže nikdo nezjistí, že je prázdná.“

„A kde bude ta koruna?“

„Doufejme, že už v bezpečí. Momentálně je v naší truhlici. V tom koženém vaku. Tuhle lest vymyslel náš pán. Kdyby někdo přepadl za týden ten houfec, který má korunu vézt, spláče nad výdělkem. Proto ji vezeme tajně my. Nikdo se nesmí dozvědět, jak se česká královská koruna na Velhartice dostala, aby našeho pána nenařkli z nesvěcení, už tomu rozumíš? Místo správce je odměna za tuhle službu.“

„Takže ten kupec asi není kupec?“

„Ruprecht se opravdu jmenuje, ale je to velhartický purkrabí. O tom, co vezeme, ví jen on, já, pán z Hradce a karlštejnský purkrabí. Ty jsi tedy pátý člověk. Ta údajná čeleď, která s námi cestuje, patří k hradní posádce. Dva z nich byli nedávno s jakýmsi listem na Karlštejně. Ovšem v pláštích s erbem našeho pána. Proto ti byli povědomí, máš dobrý postřeh.“

„A ti, co jedou za námi, to je houfec pána z Hradce. Chrání nás, že?“

„Druhý jede před námi. Není třeba se ničeho obávat.“

O pět dní později vjel povoz s Adamovou rodinou po dřevěném mostě přes příkop do hradní brány. Velhartice byly mimořádně pevným hradem, který musel každého na první pohled ohromit. Ani ne tak svým opevněním, jako obrovským kamenným mostem, který spojoval palác a okrouhlou věž, v níž mohli obránci v případě nebezpečí najít poslední útočiště.

Adam se s rodinou ubytoval v pěkném srubu v předhradí. Rosamunde byla okouzlená, protože dům byl jen jejich. Měl jizbu, komoru a dokonce vlastní kuchyni a velkou síň.

„Vařit budeš jen občas,“ vykládal šťastně Adam. „Jinak budeme jíst u panské tabule. Oba. A pro děti dostaneme, co zbude. Nebo nám pro ně v kuchyni něco dají. Budeme tu určitě šťastní.“

„Kéž dá bůh!“

KAPITOLA 4

Pokud šlo o majetek, Markéta si nikdy nenechala dobrou příležitost ujít. Věděla, že jí úctu a bezpečí ve světě, který se neustále oháněl vírou v Krista, může v očích lidí zajistit okázalá zbožnost, ale ve skutečnosti plná truhlice. V životě byla bohatá i chudá, a mohla tedy soudit. Odpověď byla jasná, lepší bylo prožít stáří jako zámožná.

Sousedky v Písku ji pomlouvaly, že je lakotná, ale ona věděla, že to tak není. Pravidelně dávala milodary potřebným, přispívala na kostel, a dokonce dala peníze na vzdělání jednoho mládence z předměstí, jehož rodiče byli chudobní rybáři, ale ten chlapec byl nesmírně chytrý. Považovala to za jakousi malou splátku, neboť její švagrová Marie pocházela z chudobné rybářské chatrče na píseckém předměstí.

Jakmile jí Olbram tlumočil nabídku staroměstských konšelů, sebrala se a vyrazila. Měla štěstí, náhodou do pražských měst mířil i Jan Malovec, aby se připojil k oddílům Poděbradské jednoty. Válka byla na spadnutí, před týdnem přepadl Jindřich z Rožmberka tvrz v Božejovicích, která patřila Kateřině, vdově po Jarošovi z Drahonic. Její zemřelý majitel býval stoupencem Tábora a Rožmberští mu nemohli zapomenout, že před více než deseti lety zabil jejich spojence Janka ze Sedlce. Tehdy se kvůli tomu dokonce několik týdnů válčilo. Jiří z Poděbrad nemohl na zničení božejovické tvrze odpovědět jinak než zbraněmi. Ostatně, katolíci to tak chtěli.

„Jak se ti žije s mou vnučkou?“ zeptala se Jana Malovce večer, když seděli u stolu v šenku na křižovatce zemských cest u Votic. Markéta cestovala na voze, v němž vezla na prodej obilí a také dary konšelům. Jan Malovec jel na koni a měl s sebou pět pěších ozbrojenců. Přesně tolik představovala jeho povinnost, aby postavil na obranu kalicha v případě války. Tak to bylo sjednáno při uzavření smlouvy o Poděbradské jednotě. Zbytek mužů nechal doma k ochraně svého majetku. Tábor zachovával zatím neutralitu, ale co bylo v dnešní době jisté?

Táborská radnice a především vlivní kněží nestranili samozřejmě Rožmberkovi, ale nehorovali ani pro Poděbrada. Především proto, že podporoval Jana Rokycanu a ten požadoval, aby se táborská církev podvolila liturgii zbylých utrakvistů a jeho arcibiskupské autoritě. A to byl kámen úrazu.

Věroučné spory se v poslední době vyhrotily. Nedávno se musel do Tábora uchýlit stařičký Václav Koranda a brzy po něm další kněží, které z far vyhnali Rokycanovi stoupenci, neboť táborští kněží odmítli dělat ústupky při podávání kalicha. Byli vždy bigotní a neuměli se dívat na svět očima prostého člověka, neboť od začátku revoluce žili v zajetí svých dogmat.

„Jak se mi žije s tvou Markétkou?“ opakoval rytíř, aby získal čas. Nechtělo se mu přiznat, že to mezi nimi zrovna neklape, protože přízeň bohaté písecké vdovy potřeboval. Věno už bylo dávno pryč a s chystanou válkou měl značné vydání. Potřeboval by si vypůjčit. Nebo ještě raději, kdyby mu tak nějaké stříbrňáky dala.

„Markéta je skvělá manželka,“ prohlásil pevně. „A malý Eliáš je chválabohu zdravý. Bude to silný kluk. A šikovný!“

„Možná ty ji za skvělou manželku považuješ, ale ona tebe za dobrého manžela rozhodně ne,“ zarazila ho přísně Markéta.

„Zatraceně!“ ujelo mu zlostně. Kdo to kdy slyšel, aby si manželka stěžovala? Co je doma, to se má vyřídit v rodině. Tohle ctili všichni kališníci.

„Proč jsi ji dosud neobtěžkal? A neříkej, že je to její vina. Má syna, takže její klín plodný je. A ty máš také dvě děti z prvního manželství. Málo se snažíš. Tedy, lépe řečeno, skoro vůbec se nesnažíš.“

„Jsem většinou mimo domov,“ odsekl chladně. Tenhle výslech se mu rozhodně zajídal, jenže pamatoval si, jak ho Markéta uměla přitlačit ke zdi, když ho donutila, aby se oženil. Jeho Borotín podle dlužních úpisů patřil vlastně jí. To ho samozřejmě štvalo, ale moc s tím dělat nemohl. I když byla její vnučka mladá a celkem hezká, štítil se jí. Zmrhal ji nějaký komediant, a navíc nebyla urozená. S pěknou děvečkou se pomiloval rád, ale to nebyla manželka. Děti chtěl mít s ženou urozenou. A ne jen podle zápisu v zemských deskách, ale poctivě podle krve. Cítil osten pokoření, že musel Markétku odvést k oltáři, když už byla v sedmém měsíci. Tušil, že se mu někteří sousedé za zády pošklebovali.

„Abys k ní nebyl nespravedlivý, ona si na tebe nestěžovala,“ ujala se znovu slova Markéta. Teď nehovořila přísně, spíše s něhou matky. „Má tě ráda. Ale já dobře vím, že je vaše truhlice prázdná. Dávám jí občas peníze, ale místo aby si koupila něco pro sebe, kupuje ti víno. A ten plášť, co máš na sobě, ten koupila za peníze, které jsem jí dala na novou suknici. Tos nevěděl?“

Jan Malovec zavrtěl hlavou. Takovými věcmi se on nezabýval. Občas mu však bylo divné, že mají ve sklepě dostatek vína. Jeho žena mu sice protivná byla, ale poctivě musel uznat, že se snaží, aby se doma cítil dobře. To jí rozhodně upřít nemohl.

„Takže abychom to shrnuli,“ pokračovala Markéta, „neplníš, co jsi mi slíbil. Nebudu zatím nad tebou lámat hůl, ale pamatuj si, že já neustoupím.“

„Vyhrožuješ? Mně, příteli zemského správce!“

„Podívej, jsem jen žena a nemám možnost svého nepřítele přepadnout, bít se s ním či udělat něco stejně hloupého, co děláváte vy, rytíři. Já mohu jednat jen podle zemského práva. A pochybuji, že by se pan zemský správce postavil proti nějakému mému kroku, pokud by byl v souladu se zákonem. Nevyhrožuji, protože mám svou vnučku ráda a tebe celkem také. Jak říkám, málo se snažíš. To není zločin. Ale není to ani důvod k tomu, abych byla vůči tobě štědrá. Přitom je jasné, že peníze nemáš a těžko si je opatříš. Kdo by ti půjčil, když už Borotín zastavit nemůžeš?“

Jan Malovec z Pacova kupci vždycky pohrdal. Babička jeho manželky byla kupec. Jenže potřeboval ji a věděl, že i rytíř se musí umět přetvařovat a ovládnout se, pokud chtěl něčeho dosáhnout. Nejen na jednání sněmu, ale i doma. Bylo to smutné, ale bylo to tak. Přiznal tedy, že peníze opravdu potřebuje. A je ochotný k ústupkům.

„Ale já žádné ústupky nechci,“ podivila se. „Chci, abys mé vnučce dokázal, že ji máš rád. Nic víc. Půjčím ti dvacet kop grošů. Pokud mi na Vánoce vnučka potvrdí, že se máte rádi a je spokojená, nemusíš je vracet. Kromě toho pro mne cosi zařídíš ve východních Čechách. Určitě míříš za panem Jiříkem. Nijak si nezajedeš. Potřebuji, aby sis s někým promluvil. Není to nic tajného ani nebezpečného. Jde o službu naší rodině.“

Jan Malovec se nerozmýšlel dlouho. Stejně jinou možnost neměl. A když o své manželce přemýšlel, znal horší. Nakonec, proč by jí občas nevyhověl? Za ty peníze to stálo. I rytíř se někdy musel chovat jako kupec. Byla jiná doba a peníze hrály mnohem větší roli než v časech předků. Znal rytíře, kteří se dokonce začali věnovat hospodaření na svém panství. A ani se za to nestyděli.

„Vítku, u toho musím být,“ oznámila nekompromisně Barbora Celská, když se dozvěděla o chystané svatbě Jiřího z Poděbrad s mladinkou Johankou z Rožmitálu.

„Odpusť, má královno, ale nejsem si jistý, zda je to uvážené,“ oponoval. „Je kališník a za pár týdnů nejspíše začne válka mezi jeho stranou a katolíky. Je ti jasné, že tím dáváš veřejně najevo své sympatie? Jsi královna vdova, na to nezapomeň. Vždycky jsi tvrdila, že nesmíš nikomu stranit. A v tomhle případě navíc nepřátelům tvého zemřelého manžela, slavného císaře Zikmunda.“

„Někdy jsi nejen nudný, ale i drzý. A pak, Johanka je katolička,“ odsekla mrzutě. Věděla, že Vítek má pravdu a připomíná jí vlastně jen to, co ona hájila celá léta. Díky tomu si udržela své rozsáhlé majetky a byla zámožná. Jenže bylo jí už více než padesát let, raději svůj věk ani nepočítala, a nudila se. Život jí nepřinášel nic nového, dávno ztratila pověstnou krásu a milence neměla ve svém loži ani nepamatovala. Ani alchymie ji už nebavila.

Zatoužila znovu po okázalosti, jakou ji obklopoval císař Zikmund v mládí. To ještě spolu vycházeli a on ji miloval. Bylo tak krásné být obdivována a hýčkána mocným mužem. Jak dávno už to je.

„Kolik je ti vlastně let, Vítku?“ změnila nečekaně téma hovoru. To dělávala často a on si na to zvykl. Bral ji, jaká byla, se všemi jejími rozmary, zlostmi i skrývanými slabostmi.

„Mám hlavu šedivou, a jsem tedy stařec,“ přiznal zdvořile. Pokud měla podobnou náladu, bylo lepší nezaplést se do hovoru o věku. Vždycky ji to rozladilo a pohádali se.

Vítek byl jejím osobním sekretářem už déle než deset let a jejich vztah dávno překročil hranice mezi královskou vznešeností a povinnostmi služebníka. Měl Barboru Celskou opravdu rád, ale spíše jako zlobivé děcko. Nikdy nebyli milenci, přesto byli více než jen přátelé. Byl jejím důvěrníkem a někdy mu se smíchem říkávala, že je její nejmilejší dvorní dámou.

„Já ti povím, jak moc jsi starý,“ zamračila se. Neměla ráda vytáčky. „Je ti skoro sedmdesát. Jako student jsi chodil na lekce k Janu Husovi. Prožil jsi kde co. Teď žiješ se mnou v Mělníku a vypadáš spokojeně. Prozraď mi, tobě stačí k životu to, co máš?“

„Ano, protože mohu být po tvém boku, Barboro,“ přikývl. Když byli sami, hovořili důvěrně, téměř jako by byli manželé. Oba v tom za léta společného života našli jisté zalíbení. Vítek měl ve zvyku jí lichotit a ostatně, ona to vyžadovala. Ale tentokrát to řekl způsobem, že mu to věřila. To nebyla prázdná lichotka. O jeho lásce byla přesvědčená, ale i když nevěděla proč, bylo to pro ni důležité.

Vítek byl v jejích očích zvláštním mužem. Jako rytíř se k ní zachoval hned při prvním setkání, když ji měl z příkazu jejího zetě Albrechta Habsburského věznit. Tehdy jí pomohl k útěku. Nemusel, ale udělal to. Ale ještě předtím ji objal a políbil, to když nad Prešpurkem zuřila bouřka a ona se jí bála. Jistě, to vše by pro ni udělali i jiní rytíři, a byla by to jejich povinnost, ale přesto tohle nikdy Vítkovi nezapomněla. Byla královnou vdovou a jako vdova se slušelo i zemřít. Jenže každá žena potřebuje nejen milence pro radost svého těla, ale i rytíře svého srdce. A tím byl Vítek.

„Poslyš, nech dvorské způsoby za dveřmi,“ opáčila a uchopila ho za ruku. Měl ji vrásčitou, ale stále horkou a pevnou. „Ty už nechceš v životě nic krásného prožít?“

„Staří filozofové říkají, že krásný má být každý náš den. Pokud jen čekáme, že něco krásného teprve přijde, znamená to, že jsme vlastně nešťastní a nespokojení. Že si neumíme vážit toho, co nám Bůh dává. Barboro, nikdo tě nezná lépe než já. Vždycky jsem tě chránil proti nepředloženostem. Ne pro tvou královskou důstojnost, ale možná tak trochu ze sobeckého důvodu, aby nikdo neohrozil tvůj majetek. Protože díky němu si mohu po tvém boku žít bez starostí a dobře i já. Nemám nikdy hlad, netrpím zimou ani žízní a tví služebníci se mi klaní. Můj otec byl nemanželský bastard, tak co bych mohl chtít od života víc? Jenže je to tvůj život, ne můj.“

„Chápu tvou výtku. Tobě jde hlavně o Klárku. Žije kousek od Krumlova a vždy ses ohlížel na zájmy pánů z Rožmberka, abys je nepopudil proti své rodině.“

„Bývalo to tak,“ přikývl vážně. „Ale jaký to má dneska ještě smysl? Jeď na Poděbradovu svatbu. Ať si Rožmberk trhne nohou!“

Barbora Celská se srdečně rozesmála, objala ho a sestersky políbila. Právě pro tyhle chvíle měla Vítka vedle sebe tak ráda. Na tu svatbu by jela, i kdyby jí to rozmlouval. Nešlo jen o rozptýlení, uměla si spočítat, že jí to může být prospěšné. Měla vždycky neomylný politický instinkt.

Jeník se loudavým krokem vracel do Emauz. Stejně jako jiné kláštery i tenhle kališníci zrušili a byl určen pro potřeby utrakvistických kněží a jako útulek pro potřebné. Klášter to byl nádherný, jeho ambit zdobily monumentální fresky s biblickými náměty. Jeník nechápal, proč tyhle ohavné připomínky modloslužebnictví už dávno někdo neodstranil. Nikdo mu na to neuměl odpovědět, ale nikdo zřejmě také nemínil v té věci cokoli podniknout.

Klášter v Emauzích založil před sto lety císař Karel pro slovanské mnichy, kteří měli jazykem domácího lidu hlásat víru v Krista. Proto se k němu husité chovali mnohem smířlivěji než k většině jiných klášterů. Řeholníci, kteří na počátku husitské revoluce přijali kalich, zde mohli zůstat a pár nejstarších tu žilo dosud. Stále hlásali slovo boží česky, a proto se klášteru také říkalo Na Slovanech.

Po obsazení pražských měst panem Jiříkem postavilo vysoké učení do čela místních řeholníků mistra Petra Paynea, jemuž se pro jeho původ přezdívalo mistr Engliš. Bylo mu už sedmdesát let a úřad dostal na dožití za své zásluhy. Vždyť byl jedním z nejodvážnějších bojovníků za kalich, ale byl také nesmírně učený a v Basileji při disputacích obhajoval články husitského vyznání.

Ani jeho neměl Jeník rád, protože byl podle jeho názoru málo horlivý a odmítal trestat zjevné hříchy. On i jeho přítel Řehoř si na něj několikrát stěžovali arcibiskupu Rokycanovi, ale ten se odmítl tou věcí zabývat a nařídil jim, aby si raději všímali svého. Jenže copak to šlo?

Řehoř byl jmenován hospodářským správcem Emauz a soustředil kolem sebe tři desítky mužů a žen, kteří chtěli žít v jeho bratrstvu prostým životem jako raní křesťané. Naplňovala se tak idea, kterou si s Jeníkem vysnili ještě v Hradci. Konečně měli stoupence a jejich počet k nelibosti administrátorů kališnické církve neustále rostl. Řehoř byl dokonce dvakrát předvolán, aby objasnil své učení, zda není náhodou tajným stoupencem táborské církve.

To vše sice Jeníka popuzovalo, ale současně ho to naplňovalo odhodláním bojovat za svou pravdu.

To, co ho pohněvalo dnes, bylo něco jiného. Ve městě potkal svou matku Markétu. Nesla se jako páv, a když ho zahlédla, pokusila se zmizet. Jeník ji však dohnal a začal vyčítat hříchy, jichž se dopustila. Zrudla a začala na něj křičet. Nebyla to hezká slova a Jeník se za ni musel stydět. Křičet proto začal i on, ale pak se tam objevil městský biřic. Markéta mu dala stříbrňák, aby ji toho pobudy zbavil. Biřic Jeníka donutil napřaženou halapartnou, aby šel po svých. Taková nespravedlnost!

Když se vrátil do Emauz, okamžitě se šel svěřit bratru Řehořovi. Ten ho vyslechl, ale místo aby s ním souhlasil, pokáral ho.

„Tvá matka se jistě dříve zachovala hanebně. Připravila tě o majetek a žije v hříchu. Ale je to tvá matka, neznáš desatero? Cti otce svého i matku svou. Bůh ji jistě jednou potrestá, ale je to jeho věc. Buď ji potrestá, nebo ve svém milosrdenství třeba i odpustí, ale do toho tobě nic není.“

„My přece musíme bojovat proti hříchům,“ namítl zklamaný Jeník.

„Bojuj. Začni u sebe!“

Už dříve měl Jeník pocit, že si přestává s bratrem Řehořem rozumět. Jeho přítel jako by byl někdy slepý. Občas se podle Jeníka vyjadřoval příliš opatrně, takový dříve nebýval. Město bylo Babylon, který dusil upřímné srdce a touhu po opravdové víře. Jenže nemohl s tím udělat vůbec nic. Neměl kam jít. A ani nechtěl. Jejich apoštolská práce byla teprve na začátku. Nakonec si řekl, že je to jistě boží zkouška. Matku mu Pán poslal do cesty jen proto, aby mu připomněl, že od něj cosi očekává. Bylo to znamení.

Dlouho přemýšlel, jak ho vlastně vyložit. Pak si přinesl několik pergamenů a začal sepisovat články své víry. Jejich obec žila zbožně, ale každý měl jinou představu, jak se podle evangelií chovat. Jeník pochopil, že jeho posláním je pro své bratry a sestry sepsat články, podle nichž budou společně žít. Nešlo o teologický výklad, jeho články se podobaly klášterním předpisům. Život každé komunity musel mít přesný řád.

Na večeři se zpozdil a do refektáře dorazil jako poslední. Jediné místo na lavici bylo vedle mladičké Eleny. Pocházela z Uher, byla sirotek a od příchodu do Emauz se mu snažila prokazovat přízeň. Uklízela mu, prala a občas přinesla placku. Tvrdila obvykle, že ji našla nebo ji ušetřila od oběda. Jeník ji však podezíral, že ji někde sebrala. Vyčítal jí to, a to pak měla v očích slzy a slibovala, že se polepší. To ho vždycky potěšilo, nebylo větší slasti než napravovat hříšníky.

„To místo jsem držela pro tebe,“ špitla, když usedl na lavici. Měla oválný obličej posetý pihami, zrzavé vlasy spletené do dvou copů a velké modré oči. Byla hubená a kostnatá.

„Bůh ti zaplať,“ opáčil stejně tiše. Byl unavený, setkání s matkou, pak hádka s bratrem Řehořem a nakonec práce na článcích víry. Pocítil nutkavou touhu se jí svěřit.

Po jídle se odebrali do rajské zahrady. Byla pečlivě udržovaná, ale bylo ještě brzy, aby začalo cokoli rašit, zima teprve končila. Tmavé holé záhony vypadaly smutně a zahrada obklopená ambitem byla prázdná. Usedli na kamennou lavičku u jednoho z opěrných sloupů a Jeník se dal do vyprávění. Elena ho zbožně poslouchala a během řeči ho uchopila za ruku. Bylo to příjemné a Jeník se nebránil. Dál horlil proti hříchům a dívka vedle něj souhlasně přikyvovala.

Byla už temná noc, když skončil a společně se vydali ke schodům do refektáře. Ten se tradičně nacházel v patře a na širokých lůžkách v něm spali po třech a někdy i po čtyřech bratři a sestry Řehořovy obce. Tak si říkali.

„Počkej ještě,“ poprosila ho, když se ocitli v ambitu. Jeník se zastavil a než se stihl zeptat, co by ráda věděla, objala ho a políbila.

„Co to děláš!“ vyjel ostře a odstrčil ji.

„To, co nám přikazují evangelia,“ opáčila a znovu ho objala. „Smilstvo je hřích, ale konání v loži manželském je čisté a požehnané. Jinak by se přece nerodily děti a křesťané by vymřeli. Chci být tvou ženou.“

„Já nevím,“ váhal, ale najednou pocítil prudkou touhu. V jejich obci žilo několik rodin a Řehoř sám říkal, že manželství je věc velebná a mělo by patřit mezi svátosti.

Elena mu zatím vyhrnula suknici, Jeník nosil tradiční oděv předků, nesnášel novoty, a zvláště úzké nohavice považoval za ďábelský výmysl. Ucítil její dlaň na místech, jichž se sám dotýkal, jen když vyprazdňoval měchýř, a vždy se potom pomodlil, aby odčinil ten hřích.

„Zadrž,“ vyhrkl, ale bránit se nedokázal. Mužství se mu ztopořilo. Když se mu tohle dříve stávalo, bičoval se a konal pokání. Jenže teď mu to bylo příjemné.

„Co mám dělat?“ zeptal se nešťastně.

„Ukážu ti to,“ slíbila a podle hlasu byla šťastná. To Jeníka uklidnilo, ďábel přece neumí být ve své zlobě šťastný. Elena mu stáhla z ramen plášť, rozložila ho na podlahu a lehla si na něj. Ukázala mu, aby si klekl mezi její stehna a navedla ho, aby do ní vstoupil. Tak se Jeník oženil.

KAPITOLA 5

Prokop s Joštem zrovna dleli na Lichnici, protože měli službu. Byl to takový nemastný neslaný den, nic se nedělo, po obloze se honily mraky, lehce poprchávalo a všichni byli zalezlí doma. Ani Jan Hertvík z Rušinova nevystrčil ze svého paláce nos. Bratři se střídali; jeden se hřál ve strážnici, která byla v průjezdu hlavní brány, zatímco druhý stál na ochozu a sledoval, jak se kolem vůbec nic neděje.

Rozárka s Martou byly samozřejmě doma. Jejich bratr spravoval venku mlýnské kolo a klel, protože tuhle práci měl udělat už dávno. Mohl to zařídit, když bylo lepší počasí, ale nechtělo se mu. Takže se do toho musel nakonec pustit v tak uplakaném dni. Jeho nálada byla stejná jako počasí.

Mrzutá byla i Marta. Myla podlahu, zatímco její sestra přebalovala malého Hertvíka. Jejímu synovi byl už skoro rok a měl se k světu. Marta si rukou otřela zpocené čelo a narovnala se. Chvíli si sestru prohlížela a pak žárlivě vyhrkla: „Nejsi zase v tom?“

„Ne, opravdu ne,“ zasmála se Rozárka. „To jen že se nám daří dobře. Tloustnu, ale Jošt řekl, že se mu takhle líbím ještě víc. Ale tys taky trochu přibrala.“

„Hm,“ zabručela naštvaně a sklonila se zase k práci. Rozárka ji zamyšleně pozorovala. Už delší dobu si všímala, že je její sestra nespokojená.

„Marto, co se děje?“ zeptala se, a protože malý Hertvík usnul, odnesla ho do kolébky. Tu před dvěma lety udělali společně Jošt s Prokopem a dohodli se, že se o ni budou střídat. Jošt měl už druhého potomka, Prokop zatím žádného.

„Zatracený život,“ zaklela Marta a vstala. Protáhla si záda a pak se posadila na lavici vedle sestry. „Prokop je nešťastný, protože chce dítě. Dělám, co mohu, ale ne a ne obtěžkat. Přitom jsem si jistá, že bych mohla, to ženská cítí. Obávám se, že potíž je v něm. Už jsme se kvůli tomu pohádali. Aby si nakonec nechtěl najít jinou, víš, jak jsou chlapi někdy hloupí.“

„Jsou. Ale ti naši snad ne,“ zavrtěla rezolutně hlavou Rozárka. „To já si naopak musím dávat pozor. Nechtěla bych hned zase rodit. Stačí, aby Jošt prošel kolem mě, a je to.“ Zasmála se, ale když postřehla zoufalý výraz své sestry, objala ji a špitla: „Jsem pitomá, promiň.“

„Budu se modlit,“ povzdechla si Marta a chtěla vstát, aby pokračovala v úklidu, ale sestra jí to nedovolila. O čemsi přemýšlela.

„Naši chlapi rozhodně hloupí nejsou,“ nadhodila váhavě, „ale my dvě jsme určitě chytřejší. Možná bychom uměly zařídit i to, co ti připadá beznadějné.“

„Nerozumím.“

„Odpověz mi, ale upřímně. Chceš, aby to dítě bylo Prokopovo, nebo mu chceš dát dítě?“

„Pořád nerozumím.“

„Pokud si myslíš, že Bůh z nějakého důvodu nechce, aby mužství tvého muže dokázalo dítě zplodit, ale ty chceš, aby byl šťastný, je přece jistá možnost. Může tě obtěžkat někdo jiný, ale Prokop se to samozřejmě nesmí dozvědět.“

„Co si o mně myslíš!“ vybuchla Marta popuzeně. „Nejsem děvka.“

„To nejsi. Ale co kdyby to byl někdo, koho máš ráda? Kdo je tvému muži podobný tak, že bys skoro nepoznala, že je to někdo jiný?“

„Tvůj Jošt? Ne, ty ses zbláznila. Už nikdy bych se mu nemohla podívat do očí. Jak bychom tu mohly žít pod jednou střechou? A jak naši manželé? To by bylo pro mého Prokopa strašné ponížení! Ti dva se mají rádi. Chceš, aby se začali kvůli mně nenávidět?“

„Já přece svého Jošta miluju a nikdy bych nedovolila, aby měl kvůli tobě špatné svědomí. A aby se rozkmotřil s bratrem.“

„Tak proč vedeme zbytečné řeči?“

„Protože jsme přece chytré, nebo snad ne? Kolikrát jsme jako svobodné holky prováděly věci, o kterých je lepší nemluvit. Ale věděly jsme to jen my dvě a vždycky jsme uměly mlčet. A proto nás nikdo nepokáral a my nikomu neublížily. Takže teď to můžeme udělat stejně. My to vědět budeme, ale oni dva ne, chápeš? Jsme si přece tak podobné, že si nás ještě teď někdy pletou. A to prosím ve dne. Natož v noci!“

„Ty máš pod prsem pihu, ale já ne,“ oponovala, ale na očích bylo vidět, že ji ten nápad zaujal. „Tvůj Jošt je na ni hrdý. Sama jsi říkala, že ji rád líbá.“

„To je takový problém, aby sis ji opatřila na jednu noc i ty? Stačí trocha kolomazi, namaluješ si ji. To já to budu mít těžší. Ale taky to zvládnu.“

„Nelíbí se mi to.“

„Rozmysli se, ale rychle. Jošt mi prozradil, že zřejmě vytáhnou do války s těmi zatracenými katolíky. Možná na celé léto. A už brzy!“

Hned následujícího dne požádala Marta sestru, aby to tedy udělaly, jak navrhuje. Ale nejdřív se půjdou pomodlit do kostela, protože to, co chystají, je smrtelný hřích.

„Nikam nepůjdeme,“ odmítla to Rozárka. „Pokud se budeš trápit, že hřešíš, nepovede se to. Ty to přece neděláš z touhy cizoložit, ale z lásky. Opakuj si, z lásky! A to ti Bůh ochotně promine.“

„Je to moje poslední naděje,“ přiznala se rozpačitě Marta. „Zkoušela jsem všechno, modlila jsem se, koupila si od kořenářky v Pekle byliny a našemu faráři jsem zaplatila za dvě požehnání pro jisté početí. Uděláme to dneska v noci?“

„To je moc brzo,“ nesouhlasila její sestra, která už měla plán pečlivě promyšlený. „To se musí pořádně připravit!“

Následující tři dny se odmítla s Joštem milovat a vymluvila se na obvyklé ženské potíže. „Když ho vyhladovíš, půjde to snáze. Nasbírá sílu a pak si jde za svým jako beran,“ vysvětlovala sestře. Konečně nastal ten správný den. Tiše jí hlásila: „Na večer jsem koupila spoustu piva. To nikdy neuškodí.“

Po večeři, k níž Marta uvařila slepici s ostrou omáčkou, donesla její sestra na stůl pět plných džbánků. Podle dohody s nimi stoloval i jejich bratr Bernard.

„Na rozloučenou,“ vysvětlovala bratrům. „Na hradě jsem se doslechla, že pojedete s naším pánem do války.“

„Pojedeme, ale ne s ním,“ opáčil Jošt a žíznivě se napil. Po ostrém jídle mu pivo chutnalo mimořádně dobře. „Na přímluvu jednoho rytíře nás pán na tři měsíce uvolnil ze služby. Budeme bojovat v houfcích pražských měst. Ovšem ne zadarmo. Staneme se žoldnéři a válčit budeme za peníze. A jestlipak víš, v žoldu koho? Naší písecké tety Markéty.“

„Dobře nám zaplatí,“ přidal se Prokop. „A ještě na tom teta vydělá. Prozradila nám, že musí dokázat, že je stále věrná kalichu. Ale řekla také, že ji ani nenapadne, aby dávala peníze staroměstským konšelům, protože by je spíše ukradli, než použili na boj s Rožmberkem. A tak se s radnicí dohodla, že sama zaplatí dva zkušené bojovníky. Nás dva. Rozhodně vybrala dobře, že? Tak na její zdraví!“

„Klidně džbánek dopij, přinesu nový. Piva je dost,“ pobízela ho Marta.

Večer se vydařil. Seděli u stolu dlouho, obě dívky zpívaly, měly hezké hlasy, a Bernard zase vyprávěl žertovné historky. Když měl dobrou náladu, nebyl špatný společník. Sestry mu stále nalévaly, pro jejich záměr bylo nutné, aby tvrdě usnul. V létě spával v čeledníku, ale v zimě a na začátku jara mu dovolily lehávat na lavici v jizbě. Pro sebe a manžely měly lůžka ve dvou malinkých komůrkách za síní. Nesnesly, aby spaly společně a milovaly se před očima té druhé, i když to bylo v rodinách v okolí běžné a nikdo by je neodsuzoval.

Konečně Bernard říhl a prohlásil, že už má dost. Odpotácel se na dvůr, vyprázdnil měchýř a pak si lehl na lavici u pece. Rozárka ho přikryla houní, protože začal okamžitě chrápat.

„A my půjdeme taky,“ navrhla Marta. Měla trochu těžký jazyk, musela se přiopít na to, co se sestrou chystala.

Rozárka pod stolem pohladila svého muže na místě, o které v celé věci šlo, aby mu dala na srozuměnou, že dnes ho naprázdno nenechá. Postřehla jeho spokojené zafunění a bylo jí skoro líto, že o to dneska přijde. V duchu si však musela přiznat, že je zvědavá, jaký je milenec jeho bratr.

„Jděte napřed, my ještě poklidíme,“ oznámila Rozárka.

„Ale nenechte nás dlouho čekat,“ volali oba a i oni na nejistých nohách zamířili nejprve na dvůr a pak do svých lůžek.

„Udělej mi na čelo křížek,“ poprosila Marta. Pihu si pečlivě namalovala už odpoledne. Rychle zkontrolovala, zda se nesetřela, a pak vyrazila.

Sestry se dohodly, že si před svítáním místa vymění, až oba bratři usnou, protože ráno by se na jejich podvod mohlo přijít. Kdyby se chlapi náhodou probudili, až se budou plížit ven, řeknou, že si musí odskočit.

Nad ránem se potkaly v síni.

„Dobrý?“ zeptala se Rozárka.

„Snad,“ opáčila truchlivě Marta. Nic z toho neměla, jen si neustále opakovala, že musí Jošta přimět, aby do ní vstoupil vícekrát. A to se jí povedlo. Ani Rozárka nebyla úplně spokojená, manžel byl podle jejího přesvědčení mnohem lepší milenec než jeho bratr. Ale co by pro svou sestru neudělala?

„Kdyby to nevyšlo dneska, zkusíme to, až se vrátí z války,“ dodala ještě a zívla.

Ale opakovat to nutné nebylo. Záhy poté, co Prokop s Joštem odjeli, se Martě zastavil její měsíční cyklus. Snad ještě nikdy nebyla tak šťastná.

„Máš to ve svém věku zapotřebí?“ zlobila se Dorotka na manžela. Seděla na zápraží jejich statku v Sádku a škubala husu. Jindřich poklízel dobytek a pokaždé, když se mu nechtělo odpovídat, zmizel k její nelibosti s vidlemi v ruce ve stáji. A podezřele dlouho tam zůstával.

Ale tentokrát neutekl. Opřel se o vidle a pobaveně se na ni zadíval. Pak dobromyslně upozornil: „Má drahá, o jakém věku to mluvíš? Jsi jen o čtyři roky mladší než já.“

„Ale nevypadám na to,“ vyhrkla hned, což u něj vyvolalo bouři smíchu. Dorotka se v manželství změnila, ale trocha z dávné marnivosti jí zůstala. Zamračila se a přísně pokračovala: „Ovšem já nejdu válčit, ty ano. V tomhle věku! Kam jsi dal rozum?“

„Bylo mi čtyřicet,“ podotkl a vidle uchopil do ruky, aby pokračoval v práci. Na svou omluvu ještě dodal: „Mému hejtmanovi Jakoubkovi z Vřesovic bude už, hádám, šedesát.“

„Tak si spočítej, jak může vaše válka dopadnout, když budou bojovat samí starci!“

Jindřich se znovu srdečně rozesmál. Pak odložil vidle a zamířil k ní. Přitom vykládal: „Žižkovi bylo šedesát, když ještě bojoval. A jak! Všichni se před ním třásli strachem.“

„Nejsi Žižka,“ namítla trucovitě. Jindřich ji sevřel do náruče a štípl do tváře.

„Jau, nech si to!“ vyhrkla, ale pevně se k němu přivinula. Měla ráda, když se s ní neplánovaně pomiloval během dne, jak to dělávali v mládí. To bylo ještě za života jejích starších sester, které si tehdy na Jindřicha osobovaly mnohem více práv, než měla ona. K její spokojnosti ji opravdu zvedl do náruče a zamířil s ní ke stodole. Přitom vesele vysvětloval: „Uvidíš, že ještě nejsem tak starý, jak se mi snažíš namluvit. A opovaž se něco namítat!“

Tím získal Jindřich bez dalších zbytečných řečí souhlas, aby statek opustil, i když se blížilo jaro a s ním nutnost zorat pole. Ale jeho nejstarším synům bylo už dvanáct a deset let a práci mohli zastat. A pokud by to přece jen nezvládali, pomohl by jim ochotně některý z jejich nevlastních starších bratrů. V Sádku pocházeli skoro všichni z jejich rodiny.

Jenže nakonec se tažení proti katolíkům kvůli sněmu v Pelhřimově zpozdilo, a tak stihl pole zorat sám. Za Jakoubkem z Vřesovic se měl vydat až týden před svátkem svatého Filipa a Jakuba.

„Na čí straně budete bojovat tentokrát?“ zeptala se Dorotka, když se naposledy pomilovali a Jindřich si oblékal zbroj. Ocenil její otázku pochvalným pohledem. Dorotka měla poměrně slušný přehled o dění v zemi, i když žila jen v Sádku a pouze dvakrát do roka navštěvovala jarmarky v nedalekém Žatci.

Hodně jí o situaci v rozděleném království pověděl on sám a zbytek jejich farář. Byl horlivý příznivec arcibiskupa Jana Rokycany a své farníky vedl v úctě ke kalichu. Proto do svých kázání vkládal vyprávění o hrdinných skutcích předků, kteří povstali proti hanebným papežencům. Každou neděli přidával modlitbu za úspěch Jiřího z Poděbrad.

„Na čí straně budeme bojovat, má drahá?“ opáčil vesele. „Ani nevím. V případě urozeného pana Jakoubka se to dá předem těžko odhadnout.“

„Doufám, že nebude pomáhat tomu hanebnému Rožmberkovi?“

„Neboj se. Po smrti Albrechta Habsburského se pan Jakoubek přidal k našincům, takže znovu hájí tuhle zem a kalich.“

„No proto. Tak dej na sebe pozor! Budu se za tebe modlit. Přibalila jsem ti bochník chleba a máš tam taky pytlík škvarků a kus sýra.“

Políbili se, koně zatím Jindřichovi osedlal jeho nejstarší syn Jošt. Škemral sice, aby ho vzal s sebou, ale dobře věděl, že to otec odmítne. Nedávno řekl Jindřich jasně, že do boje ho vezme, až bude dospělý, tedy až mu bude nejméně třináct let. Takže ještě rok si musí počkat.

Jindřich se vyšvihl do sedla, zamával rodině a mezi zelenajícími se loukami a stromy obalenými prvními květy zamířil k Milešovce. Na jejím úpatí ležel hrad Kostomlaty, který si Jakoubek z Vřesovic zvolil za své sídlo. Tam se měl celý houfec sejít.

Jindřich byl jedním z nejlepších střelců z kuše v celém království. Proto dostával žold o něco vyšší než většina ostatních. Na straně Jakoubka z Vřesovic bojoval už dvacet let, doprovázel ho i na jednání do Basileje, a to mezi nimi vytvořilo jisté pouto. Jindřich měl různá nepsaná privilegia a občas se svým pánem zasedal při hostinách u stolu, což byla mimořádná čest. Nebyl urozený, ale původ nehrál zdaleka takovou roli, jakou měl před začátkem husitské revoluce. Kališníci si byli rovni, a i když to neuznávali všichni, navenek se tak museli chovat.

Oldřich z Rožmberka se vracel z Vídně, kde strávil Vánoce a oslavil tam nový rok. Ve své družině měl Matěje Višně z Větřní, kdysi služebníka Albrechta Habsburského, který znal na tamním dvoře většinu významných mužů. Přátelil se dokonce s vlivným Kašparem Šlikem. Ten zastával úřad kancléře římského krále Fridricha, poručníka dědice českého trůnu Ladislava Pohrobka. Jenže vyjednávání dopadla špatně.

Oldřich z Rožmberka měl zlost a potřeboval si ji na někom vybít. Jenže musel spravedlivě uznat, že za jeho neúspěch Matěj Višně nemůže. Vše se proti Oldřichovi spiklo. Začalo to tím, že Šlik nečekaně zemřel, a Češi tak ztratili vlivného přímluvce. Římský král Fridrich se sice choval laskavě, ale rezolutně odmítl vměšovat se do boje mezi katolíky a kališníky. Bylo to jasné, nechtěl si znepřátelit ani jednu ze znesvářených stran. Pro své záměry potřeboval důvěru obou.

Drobným úspěchem bylo, že Oldřich z Rožmberka uzavřel s Fridrichem Saským dohodu o vojenské pomoci proti Poděbradovi. Jenže všechno se vzápětí zhatilo, když se jeho list dostal do rukou Burjana z Gutštejna. Mezi katolíky byl teď doma pro smích a kališníci ho nenáviděli jako zrádce. Zradit víru bylo v očích většiny lidí menším prohřeškem než paktovat se s Němci, a dokonce pozvat jejich vojska do Čech. Toho pitomce, který se nechal s listem chytit, potrestá. Ale to mu bylo málo. Zlostně si odplivl.

Vjeli mezi domky latránu a mířili k Dolní bráně krumlovského hradu. V čele průvodu byl rytíř a nesl korouhev s pětilistou růží. Za ním na nádherném bělouši klusal Oldřich z Rožmberka. Na sobě měl zbroj cizelovanou stříbrem a přes ramena purpurový plášť lemovaný hermelínem, jako by byl panovník. Matěj Višně z Větřní jel mezi urozenými členy doprovodu, ale dostalo se mu místo až v poslední třetí řadě.

Projeli bránou, minuli válcovitou věž a po strmém nádvoří pokračovali k Hornímu hradu. Na nádvoří byly postaveny stany a v nich odpočívali žoldnéři, které Oldřichův nejstarší syn Jindřich narychlo najal za hranicemi. Skoro všichni byli Němci, měli brunátné tváře, neupravené oblečení a hovořili hrdelní němčinou se švábským nebo bavorským přízvukem, který Oldřich z Rožmberka nesnášel. Miloval kultivovaný jazyk vídeňského dvora. Jazyk minesengrů a učenců. Znovu si mrzutě povzdechl.

Bylo mu sedmačtyřicet let, ale když se díval na svět kolem sebe, připadalo mu, jako by se narodil před dávnými a dávnými věky. Na okamžik se zasnil. Vzpomínal na svého otce, na dvůr krále Václava, na šťastné mládí, kdy nemusel válčit a půjčovat si peníze, aby ochránil majetek svého slavného rodu. Co všechno Rožmberkové pro tuhle zem udělali! Nikdo to neocení a ještě se na něj dívají, jako by mohl za všechny hrůzy posledních let on.

Zastavili na sevřeném nádvoří Horního hradu. Komoří vyběhl z paláce, aby pomohl Oldřichovi z Rožmberka sesednout. Od mládí měl jednu nohu slabší, a poslední dobou ho bolela stále víc a víc. Trápila ho dna a močové kameny. Ani to mu nepřidalo na náladě. Už loni požádal olomouckého biskupa, aby mu zapůjčil svého lékaře Pavla, který proslul učeností. Jenže ani tenhle obratný muž mu nedokázal pomoci, jen zmírňoval bolesti.

„Matěji, doprovodíš mne!“ houkl pánovitě na Matěje Višně z Větřní a s pomocí komořího se belhal do paláce. Po dlouhé cestě v sedle byl celý ztuhlý. Potřeboval by horkou lázeň, ale musí to ještě chvíli počkat. Rožmberská jednota byla ve válce a on se musel ujmout nezbytných příprav.

O vydrancování božanovické tvrze věděl. Nejen že ho schvaloval, ale sám tu věc v dopise svému synu Jindřichovi nařídil. To však byla pro chystané vojenské tažení bezvýznamná záležitost. Ukázal však, že má stále ostré tesáky. A to bylo důležité.

Nenáviděl Jiřího z Poděbrad. Ten obtloustlý chlapík reprezentoval vše, s čím on nesouhlasil. Kdyby se mu dostal do rukou, nerozpakoval by se ho na místě zabít. Ani Tábor mu nevadil tolik jako on. Nekorunovaným králem téhle země byli vždycky Rožmberkové. A teď si tenhle hejsek z bezvýznamného rodu Kunštátů bude hrát na prvního v celém království.

Oldřich z Rožmberka těžce vystoupal po schodech do honosně zařízené pracovny v nároží paláce. Z jejích oken byl nádherný výhled na meandry Vltavy pod skálou i na střechy města. Jeho syn Jindřich tam na něj už čekal. Když se za otcovými zády objevil Matěj Višně, jen nepatrně povytáhl obočí. Byl však po otci, uměl se na veřejnosti výtečně ovládat a nikdy nemluvil zbytečně mnoho.

„Vítej, otče,“ řekl zdvořile a objal ho. Sám naplnil číše vínem.

„To nepodstatné si povíme později u tabule,“ řekl ostře Oldřich z Rožmberka. „Teď jen k tomu, jak povedeme válku. Chci, abys ty osobně opověděl Poděbradovi nepřátelství jménem našeho rodu a všech našich přátel a spojenců.“

„Jistě,“ přikývl syn. Byl to vysoký hezký muž s nepoddajnými světlými vlasy. Ty zdědil po matce Kateřině z Vartemberka. Byl to třicátník, a když se narodil, bylo jeho otci teprve sedmnáct let. On sám byl dosud svobodný, ve válečných časech se dobrá nevěsta hledala těžko. V Českém království nebyl rod, s nímž by se vyplatilo spojit. A za hranicemi to bylo s ohledem na zmatky po smrti Albrechta Habsburského příliš nejisté. Proto zatím žil s konkubínou. Byla dcerou jednoho zemana od Zvíkova a měl s ní už dvě nemanželské děti.

„Houfce naší jednoty povedeš proti těm hanebným kališníkům mým jménem ty,“ pokračoval Oldřich z Rožmberka. „Já zůstanu na Krumlově a budu ti dávat pokyny. Matěj Višně tě bude doprovázet jako sekretář. Bude mít jedinou starost. Aby se mé listy dostaly výhradně do tvých rukou a tvé do mých. Není jako ten trouba, co se nechal u Gutštejna chytit. Už jsi ho potrestal?“

„Nevrátil se,“ zabručel Jindřich z Rožmberka. „Hned jak ho pustili, utekl a vstoupil do služeb bavorského vévody.“

„S ním to vévoda Ota jistě vyhrál,“ ušklíbl se jeho otec. „Než však začneme válčit, musíme ukázat, že chceme žít v míru. Za týden má začít v Pelhřimově zemský sněm. Budeš tam jednat mým jménem. Ovšem tak, aby ses s kališníky nedohodl. V téhle věci ti bude Matěj Višně určitě užitečným pomocníkem. Stejně jako byl mně, když jsem se nedohodl ve Vídni.“

Jindřich z Rožmberka se nejprve podíval na rytíře, jehož tepala otcova jízlivost, a pak smířlivě řekl: „Pokud vím, a to i z tvých dopisů, můj vznešený otče, nebyla to tak úplně jeho vina.“

Oldřich z Rožmberka nepřívětivě zachrochtal a oba ze své pracovny vypoklonkoval.

Na schodech se Jindřich z Rožmberka podíval na Matěje Višně mnohem přísněji než tam nahoře. Chladně ho upozornil: „Hájil jsem tě, protože tě potřebuji. Ale pamatuj si, jediné selhání, a potrestám tě.“

Matěj Višně z Větřní polkl odpověď, že tohle slýchá od Rožmberků už nejméně deset let. Uctivě se zeptal, zda ho bude urozený pán ještě potřebovat a zda by se nemohl do večera vzdálit z Krumlova.

„Do Pasovar, za tvou ženou Klárkou,“ pochopil Jindřich z Rožm-berka. Vážil si mužů, kteří byli svým ženám věrní. Umiňoval si, až bude mít svou, bude se chovat stejně. Tak to přece stálo v evangeliích a on byl dobrý katolík. Jakmile se ožení, svou konkubínu vyžene. Ale o děti se postará, byl přece křesťan.

„Jen jeď,“ povolil mu laskavě a přestal si ho všímat.

KAPITOLA 6

Do Písku se Markéta vrátila celkem spokojená, protože zařídila vše, co potřebovala. Těšila se domů. Praha jí připadla cizí. To už dávno nebylo město, v němž kráčela po boku Jana Husa a bojovala proti odpustkům. V Písku se narodila, a když se tam později vrátila, našla v něm spoustu lidí, s kterými si rozuměla.

Manžel její vnučky přísahal, že si bude své ženy hledět. Markéta nebyla naivní a věděla, že chlapům se příliš věřit nedá, ale měla ho v hrsti. Markétka si za své trápení mohla sice tak trochu sama, ale to nebylo podstatné. Byla to žena z krve Prokopů a podle toho Markéta jednala.

V pražských městech navíc zjistila, že Olbram neměl tak úplně pravdu, když tvrdil, že tam má špatnou pověst. Bylo to úplně obráceně. Na její drobné hříšky z mládí se samozřejmě dávno zapomnělo, i na to, že její dceru popravili jako vražednici. Pověst jejího druhého manžela Matěje Smolaře byla však stále živá. Mladí konšelé o něm hovořili s úctou jako o hrdinovi. To jí usnadnilo jednání.

S radnicí dohodla, že na své náklady vyšle do jejich houfce dva ozbrojence na koních a městu půjčí sto kop grošů. Za to dostala příslib, že jí na svatého Václava, až se bude skládat počet z obecního hospodaření a budou se projednávat majetkové záležitosti měšťanů, vrátí oba domy na Starém Městě pražském. Navíc si může odkoupit za rozumnou cenu zpět dvorec před hradbami a dokonce i dům po jejím prvním manželovi na Novém Městě. Za to se ovšem vzdá nároku na vrácení půjčky a městu ty peníze daruje.

Městská rada se zpočátku vehementně ohrazovala, že považuje za projev nedůvěry, aby dohodu uzavírali písemně, jenže Markéta neustoupila. Když pak věnovala snaše Jana Velvara nádhernou látku na šaty, radnice na písemnou smlouvu přistoupila. Odvážela si ji do Písku a po dlouhé době byla opravdu spokojená.

To však platilo jen do chvíle, než vstoupila do svého domu na rynku. Mikuláše našla v mázhauzu, její vnuk seděl ve výklenku a oči měl zarudlé od pláče. Znala ho a věděla, že to je chlapec, kterého jen tak něco nerozhází. Bylo mu čtrnáct let a měl před sebou tovaryšskou zkoušku. Stejně jako jeho otec, i on si vybral pekařské řemeslo.

„Co se stalo?“ zeptala se polekaně a pokynula kočímu, který ji dovezl až na rynek, aby do domu odnesl truhlici a velký kožený vak.

„Před třemi dny tu byl Mikuláš z Pelhřimova,“ odpověděl chlapec. Trochu chraptěl, pláčem mu vyschlo v hrdle.

„Stalo se mu něco?“

„Jemu? Ne, jemu ne. Přiběhl sem, tak rozzuřeného jsem ho ještě neviděl. Náhodou jsem byl v mázhauzu, uklízel jsem. Rozkřikl se, že celý rod Prokopů je ďáblovo plémě a že všichni skončíme v ohni pekelném. Pak zvedl ruku a proklel nás.“

„A proto pláčeš?“

„Pochop, proklel nás. Prohlásil, že zemřeme v bolestech a mukách, nebudeme schopni zplodit žádného potomka a skončíme se žebráckými holemi.“

„A ty tomu věříš?“ zeptala se a konejšivě ho pohladila po hustých kudrnatých vlasech. Ucukl, neměl to rád, nebyl už dítě.

„Promiň,“ řekla Markéta provinile. Zapomněla na to.

„Ty promiň,“ špitl, zvedl ruce a objal ji. „Modlím se, aby se nám hněv boží vyhnul. Nespím, myslím jenom na to.“

„Žádný člověk, i kdyby to byl biskup, nemůže vědět, jaké záměry má Bůh a co udělá. Náš Pán se k nám bude chovat tak, jak si zasloužíme, a ne jak se nějakému prelátovi umane. Víš, kolik už různí preláti prokleli lidí? A nestalo se nic. Neboj se, jen planě hrozil. Proč to udělal, to netušíš?“

„Ještě ten den, co k nám tak vtrhl, opustil Písek. Lidé říkají, že se už nevrátí. Prý odjel na Tábor a tam zůstane.“

„Pokud řekl to, co řekl, ať se opravdu nevrací, jinak mu vyškrábu oči,“ řekla klidně Markéta. Uvnitř to ale vřelo. Když jejího manžela Jan Želivský proklel a prorokoval, že skončí stejně, Matěj Smolař opravdu přišel o hlavu na popravišti. Nebyla pověrčivá, nikdo opravdu nemohl vědět, co Pán udělá. Nemohl to vědět žádný kněz, ale nemohla si tím být jistá ani ona sama. Jak se později ukázalo, cesty Páně byly však nevyzpytatelné a nit jejího osudu byla s Mikulášovým propletena silněji, než tušila.

„Podívej, co jsem ti přivezla,“ řekla a rozvázala tkanice koženého vaku. Z něj vytáhla nádhernou modrou halenu a čapku s pérem, jakou nosívali staroměstští tovaryšové. Posadila ji Mikulášovi na hlavu, slušela mu.

„Máš kruhy pod očima,“ řekla starostlivě. „Běž se vyspat. K večeři udělám něco dobrého, ale nejdřív zjistím, co se stalo. Snad bude Olbram na radnici.“

„Před chvílí jsem ho zahlédl, šel tam, Markéto,“ potvrdil vnuk. Nikdy ji neoslovoval jako babičku, ale jen jménem. I když o tom nemluvili, měl pocit, že jí oslovení babička není po chuti. Její návrat ho zjevně uklidnil.

Svého synovce Markéta opravdu zastihla na radnici. Zrovna spílal písaři, protože se při vyúčtování příjmů z mýta přepočítal. Olbram byl v úředních záležitostech důsledný a bez obtíží sčítal z hlavy dlouhé sloupce čísel. V mládí nemiloval nic tolik jako práci ve skriptoriu.

„Můžeš mi vysvětlit, co se vlastně stalo?“ vyjela na něj, aniž čekala, až budou sami. Písař toho využil, uklonil se a zmizel.

„Stalo se jen to, co se stát muselo. Má Františka je z toho na mrtvici. Mikuláš z Pelhřimova byl u nás doma a proklel náš rod.“

„Můj dům svou návštěvou ráčil oblažit také,“ ušklíbla se ironicky. „Zbláznil se snad?“

„Urazil se. Vinu dává nám. Tedy, přesněji řečeno, hlavně mně. Už delší dobu řada vlivných měšťanů požaduje, aby se Písek jasněji vyslovil ke sporům mezi utrakvisty. Mnozí odmítají být členy táborské církve a chtějí se podvolit Rokycanovi. O tom se tu mluví už dlouho, z toho bych si těžkou hlavu nedělal. Já neodpovídám za to, jak vypadá bohoslužba, jak se podává kalich a v jakém věku se mají děti křtít. Jenže se změnila situace na zemském sněmu a bude válka. Musíme se rozhodnout politicky. S Poděbradem, nebo proti němu?“

„A ty ses rozhodl pro Poděbrada,“ pochopila Markéta. Trochu se už uklidnila, protože konečně začínala chápat, o co jde. S Olbramem většinou souhlasila, a rozumné se jí zdálo i to, že město nemůže stát s Táborem a několika spojenci proti všem kališníkům, a nadto ještě proti katolíkům.

„Čekal jsem tak dlouho, jak jen to šlo,“ rozhodil bezmocně rukama, „ale když se k Poděbradovi přidaly Klatovy, Žatec a ještě pár dalších měst, nic jiného mi nezbylo. Pokud bych to neudělal, městská rada by mne odvolala a udělala to stejně.“

„Proč se omlouváš? Bylo to správné rozhodnutí.“

„Já vím, ale výsledek jsi viděla sama. Zradili jsme Mikuláše z Pelhřimova.“

„Nezradili. Víra má sloužit věřícím, aby našli cestu ke spáse. Ale má taky pomáhat, aby život pozemský nebyl utrpením,“ odpověděla Markéta klidně. Ještě před vypuknutím husitské revoluce chodívala do šenku se studenty a vášnivě tehdy diskutovala právě o tom, jaký je smysl víry. Ty diskuze byly pro ni jako živá voda, protože se sice vedly o teologická dogmata, ale často sklouzly k hádce o nejobyčejnější věci v životě křesťanů. Mnohé si dodnes pamatovala a ráda některé myšlenky opakovala. Pokud si maně vzpomínala, chodíval tam i mladý Mikuláš z Pelhřimova. Tehdy ovšem tak nesmiřitelný nebyl. Stejně jako jeho druhové, i on teprve hledal svou cestu životem.

„Věřící mají sloužit slávě Kristově, a k tomu vede jediná cesta, a tou je pevná víra,“ oponoval Olbram. „Tak jsme se to od dětství učili, nebo snad ne?“

„Učili jsme se i jiné věci, které dnes nikdo nepřipomíná,“ opáčila s nadhledem. Nebyla sice tak učená jako její synovec, ale uměla se na život dívat bez předsudků. Právě proto si dokázala u rozumných lidí získat autoritu. Jak v Písku, tak kdysi v pražských městech. „Nestarala bych se o to, co říká a dělá Mikuláš z Pelhřimova. Dříve pomáhal nám a my jemu, nejsme mu rozhodně nic dlužní. Nezachoval se pěkně! Ty se staráš o obec a nikdy jsi mu nespílal, pokud se postavil proti tobě. A že to bylo mnohokrát. On se stará o víru. Ale věř mi, není to poslání vznešenější než řídit radnici, protože všichni jsme děti boží, před jeho tváří jsme si rovní, na svět přicházíme nazí a nazí z něj odcházíme.“

„Markéto, ty bys měla být naším novým kazatelem. Nebo rovnou purkmistrem,“ opáčil Olbram. Už se zase usmíval.

„To bych si pomohla,“ podotkla neuctivě. „Přijď večer s rodinou na návštěvu. Uvařím něco dobrého a mám pro vás dárky. Musíme přijít na jiné myšlenky.“

„Těším se. Mé Františce to určitě pomůže. Vysvětli jí to stejně, jako jsi to teď řekla mně. Tobě ona věří. Bude válka?“

„Bude. Už vlastně začala. Když jsem odjížděla ze Starého Města pražského, právě tam dorazily houfce pana Jiříka. U Sázavy vydrancovaly hrad Kostelec. A chystají se na Buštěves.“

„Mám vlčí mlhu, nebo vidím dobře?“ volal nadšeně Jošt, když v ležení zahlédl svého nevlastního bratra Jindřicha.

„Od kdy ty vidíš dobře?“ pokáral ho se smíchem Prokop. „Protože jinak by ti hned došlo, že stařešinové přece neválčí.“

Pak se oba k Jindřichovi rozběhli a bouřlivě se objali.

„Já vám dám stařešinu,“ dobromyslně se zlobil jejich starší bratr. „Nedávno mi bylo čtyřicet.“

„No právě,“ šklebil se Jošt. „Nám je osmnáct.“

„Takže dohromady šestatřicet. Takže jste staří skoro jako já,“ vykládal Jindřich. Sám zamířil ke stanu, v němž se čepovalo pivo. Přes rameno ještě houkl: „I když jste kopyta neuctivá, platím já.“

„Tak to ne!“ odmítl to Prokop. „Naposledy, když jsme dobývali Prahu, jsi platil ty. Takže teď je to na nás.“

Usadili se na lavici z hrubě otesaných prken. Takových stál před stanem nejméně tucet. Za stanem vyčnívala oj vozu plného sudů. Ráno je ze Slaného dovezli do ležení pod hradem v Buštěvsi, přezdívanému někdy jako Buštěhrad. Slánské pivo patřilo mezi nejlepší v celém království, zvláště proslulý ječný ležák.

„Buštěves patří mému jmenovci, urozenému pánu Jindřichovi z Kolovrat,“ vykládal mladším bratrům se džbánkem v ruce. „Já bojoval, vy kopyta, už proti jeho otci! A náš slavný otec dokonce proti jeho dědovi. Všichni papeženci!“

„To je mi zásluha,“ popichoval ho Prokop. Byl vždycky tím, kdo rád provokoval. „Kdybyste tehdy udělali svou práci dobře a zabili ho, neměl by syna a my nemuseli tenhle zatracený Buštěves obléhat.“

„A co ti tu schází? Jindřich má pravdu,“ zastal se staršího bratra Jošt, napil se a spokojeně mlaskl. Slánský ležák byl opravdu skvělý, i když drahý. „Je nás dost na to, aby se obránci o žádný výpad nepokusili. A my se do šturmu na hradby taky nepohrneme. Náš hejtman je opatrný. Jen si tu chvíli posedíme a přitom nám běží žold.“

„Kdo vám vlastně velí?“ zeptal se Jindřich. „Praporec pána z Rušinova jsem tu nikde nezahlédl.“

„Jsme teď Pražané,“ vykládal pyšně Jošt a rychle vysvětlil, jak se do houfce dostali. Pak ještě dodal, že jim velí jistý Antoniš z domu U Oslů. „Bohatý kupec, ale rytíř z něj nikdy nebude,“ dodal ještě a dopil džbánek.

„Tady to bude naštěstí snadná práce,“ přizvukoval Prokop. „Říká se, že Jindřich z Kolovrat je zalezlý na svém hradu Libštejně. Marně prý svolává přátele, aby mu s obranou pomohli. Jeden útok, a Buštěves bude náš. Dáme si ještě?“

„Když to zaplatíte,“ odpověděl ležérně Jindřich, ale vzápětí vytáhl z váčku tři stříbrňáky a podal mu je. „Když jste teď ti Pražané a já jen venkovan, musím si vás předcházet, no ne?“

„Trhni si nohou, ty kopyto,“ poradil mu jeho mladší bratr a pivo zaplatil sám.

Ale další džbánky platil už Jindřich.

Byl příjemný večer na konci máje a nebylo co dělat. Lavice byly obsazené, vojáci se navzájem chlubili svými zážitky z bojů, zpívalo se a spát šli všichni v mimořádně povznesené náladě. Život ve vojenském táboře byl podle mínění všech to nejlepší, co může chlapa v životě potkat. Jindřich a jeho bratři si to nemysleli. Ne že by se doma občas nenudili, ale přesto v tom shledávali mnohem větší potěšení.

Následujícího dne se od rána připravoval útok. Hrad byl umístěný na okraji strmého srázu, zbylé strany byly obehnány vysokou kamennou hradbou s hlubokým příkopem a před ním byl ještě val s dřevěnou palisádou. Do náspu valu byly vetknuty kůly s hroty opálenými v ohni, obrácenými směrem, odkud by nepřátelé útočili. Zdálky to vypadalo, jako by hrad chránil zástup zlostných ježků. Cestu k bráně uzavíraly z obou stran dvě mohutné bašty a před nimi se ještě rozkládalo opevněné předhradí s hospodářskými budovami. To obránci opustili, protože by se dalo jen obtížně bránit. Pro útočící houfce to však žádná výhoda nebyla, naopak, předhradí jim bránilo rozvinout šiky. Jenže většina staveb byla z kamene, a i kdyby je podpálili, shořely by jen střechy a nábytek, ale jim by to nijak nepomohlo.

Oddíly kališníků se do žádného zběsilého útoku nehnaly. Pražané přivezli deset děl a jimi začali hradby ostřelovat. Na obránce, ukryté za cimbuřím, pršely také šipky z kuší. Teprve odpoledne nařídil Antoniš zteč, ale obránci ji snadno odrazili. Ztráty byly na obou stranách zanedbatelné, pár zraněných a dva mrtví.

„Jsou jako jezevci,“ zlobil se Jošt. „Zalezli a koušou.“

„A tys myslel, že tě uvítají s otevřenou náručí?“ uchechtl se jeho bratr. Pod okem měl velkou modřinu.

„Nepřehánějte to s tou horlivostí, bratříčci,“ napomínal je dobromyslně Jindřich. „Včera jste se mi vysmívali, že jsem už stařec. A víte, proč jsem se tak požehnaného věku dožil?“

„Žádný stařec, je ti čtyřicet,“ protestoval Prokop.

„Najednou,“ kroutil hlavou Jindřich. „Dožil jsem se požehnaného věku jen proto, že jsem při žádném útoku nenastavoval palici nepřátelům. Což vy dva děláte. Dobrá zteč je nikoli ta, kdy se dostanete za hradby, ale z níž se do ležení vrátíte živí. Tohle mne učil náš otec. A nemůžete tvrdit, že by nebyl dobrý válečník.“

„Tobě se to mluví,“ povzdechl si Jošt. „Stojíš si v bezpečí a jen střílíš z kuše.“

Než jim stačil starší bratr něco ostrého odpovědět, postřehli hluk na cestě od zemanské tvrze v Lidicích. Blížil se početný houfec s více než stovkou válečných vozů. Doprovázela ho jízda, v jejímž čele nesl urostlý rytíř v tmavé zbroji zástavu zemského správce Jiřího z Poděbrad.

„Tak, a zítra se pomějeme v Buštěvsi,“ zaradoval se Prokop a spolu s ostatními utíkal k plotu, kterým bylo jejich ležení obehnáno. Byli zvědaví, zda nejsou mezi nově příchozími nějací známí nebo přátelé. Protože to byl důvod, aby s nimi strávili večer se džbánky v rukách. Slánského piva sice ubylo, ale pro dnešek by ještě stačit mohlo.

Ráno zahájili nový útok na hradby, a to ze všech tří přístupných stran. Přes noc si zhotovili spoustu žebříků a velké štíty, za nimiž se při běhu k hradbám ukrývali. Jenže obránci měli dostatek šípů a na hradby vytáhli i dvě pušky. Navzdory tomu, že jich bylo mnohem méně, na hradbách vydrželi celý den a dlouhými bidly neustále odstrkovali žebříky, aby se k nim útočníci nemohli dostat. Obraz boje se nezměnil ani následujícího dne.

Třetího dne ráno nabídl Jiří z Poděbrad obráncům, že odtáhne, pokud mu dají pět vozů s potravinami. Současně ocenil jejich statečnost. Ve skutečnosti se však nemohl déle zdržovat a nechtěl ztratit příliš mnoho mužů a sil, protože zvědové mu donesli, že od Krumlova táhne na západ početné vojsko Rožmberské jednoty v čele s Jindřichem z Rožmberka. Bylo třeba se připravit na rozhodující střetnutí téhle války.

Purkrabí hradu si vzal dvě hodiny na rozmyšlenou, a když obdržel rytířské slovo Jiřího z Poděbrad, že úmluvu dodrží, poslal mu vozy s obilím, hrachem a několika koši, v nichž byly bochánky sýra.

Před polednem bylo ležení před hradbami hradu v Buštěvsi prázdné. Po obléhatelích zbyl jen proutěný plot a hromada odpadků.

Jen dva dny potřeboval Jiří z Poděbrad k tomu, aby své houfce včetně válečných vozů, zásob a jízdy dovedl k Rokycanům. Tam už na něj čekal nepřítel. Byl první den měsíce června.

KAPITOLA 7

„Poděbrad postupuje po zemské silnici od Prahy,“ hlásil zadýchaný posel, který do tábora Rožmberské jednoty přicválal na zpěněném koni.

„Jak je daleko?“ zeptal se nevzrušeně Hynek Krušina ze Švamberka. Byl zkušený válečník a hned tak něco ho nerozházelo. Mrze-lo ho, že houfcům nemůže velet on. Krajinu znal výtečně, měl kolem spoustu přátel a v bojích s kališníky určitě více zásluh než mladý Jindřich z Rožmberka. Jenže ten tu byl jménem svého otce Oldřicha, a ten stál v čele katolické jednoty.

„Když jsem odjížděl, zastavil se pan Jiřík pod Zbirohem,“ hlásil zvěd.

„Bude ho obléhat?“ zeptal se s nadějí v hlase Jan Švihovský z Rýzmberka. Neměl rád pány z Kolovrat, kterým ten hrad už deset let patřil.

„Pochybuji,“ odmítl to Hynek Krušina ze Švamberka. „Poděbrad je chytrý a nemůže ztrácet čas a ani síly. Podle mne uzavře příměří a bude pokračovat dál. Možná tam nechá menší oddíl, aby mu posádka Zbiroha nevpadla do zad. I když pochybuji, že by se toho ti chlapi odvážili.“

„Co podnikneme?“

„To musí rozhodnout urozený pan Jindřich. Rožmberk je vrchním hejtmanem.“

„Jenže tu není.“

„Kam jel?“

„Na Zbiroh,“ vyhrkl polekaně johanitský převor Václav z Michalovic. Byl nejbližším důvěrníkem mladého Rožmberka. K hloučku rytířů dorazil pozdě a teprve z jejich řeči pochopil, co se vlastně děje.

„Pokud si to Bůh přeje, vrátí se,“ rozhodl po chvíli mlčení Hynek Krušina ze Švamberka. „Naše houfce se zatím přesunou před Svojkovice. Pod vesnicí je široká pláň, ideální pro nás. Vlevo je zalesněný kopec Vydřiduch, vpravo potok. Na tu pláň ústí zemská silnice od Prahy. Tohle místo se obejít nedá. Znám to tam. Ideální k tomu, abychom Poděbradovi ukázali, zač je toho loket. Postavíme tam vozovou hradbu.“

„Lepší je bojovat tady,“ protestoval Jan z Hradce. „Za zády máme rokycanské hradby. Pokud by bylo zle, můžeme se za ně stáhnout.“

„Jednak nemíníme ustupovat, a pak, tady nás může Poděbrad obejít, ale tam ne,“ hájil plán svého přítele Jan Švihovský z Rýzmberka. „I já to pod Vydřiduchem znám. V mládí jsem tam přepadal kupce. Samozřejmě jen z měst, jimž jsem opověděl nepřátelství. Ideální místo k boji.“

Rytíři se ještě chvíli přeli, ale nakonec dali svým mužům pokyn a za chvíli už na cestě podél Holoubkovského potoka rachotila kola. Vedle vozů kráčeli ozbrojenci a v mezerách oddíly rytířů na koních. Ozbrojenci na sebe vesele pokřikovali, byl příjemný slunečný den.

Zatím se v lese pod Zbirohem v křoví ukrýval Jindřich z Rožm-berka. Doprovázel ho jen Matěj Višně z Větřní, protože nechtěli budit pozornost. Na hrad se však nedostali, cestu jim odřízly houfce Poděbradské jednoty. Vůbec netušili, že jsou tak blízko.

„Zatraceně, jak to, že tu jsou tak rychle?“ zlobil se mladý Rožm-berk s rukou na jílci meče. Byl rytíř a nesnášel ukrývat se jako zajíc. Jenže měl tolik rozumu, aby se jako zajíc krčil a skoro nedýchal. Nepřátelé je zaskočili. Po cestě pár kroků od nich rachotila kola válečných vozů a škorně ozbrojenců vířily prach. Vzduchem se nesl zpěv kališnických chorálů.

„Kolovrat nás měl varovat. Kde jsou jeho zvědové?“ rozčiloval se šeptem Jindřich z Rožmberka.

„Měl,“ souhlasil Matěj Višně. „Jenže má asi svých starostí dost. A kdo ví, proč Poděbrad Buštěves nevydrancoval.“

Oba se ještě více přikrčili a sledovali projíždějící voje nepřátel. Trvalo to skoro do soumraku. Konečně v zákrutě cesty zmizela záda posledních jezdců.

„Necítím hřbet,“ povzdechl si Matěj Višně, narovnal se a masíroval si kříž. „Vydáme se zpátky. Zbiroh kališníci střeží. Tam se teď nedostaneme.“

„Stejně se mi tam už nechce. Kolovrat je prostě hlupák,“ pokrčil rameny Jindřich z Rožmberka. Koně, které nechali pást o kus dál, byli pryč. Kališníci je našli a odvedli. To mu náladu zkazilo ještě víc. Nejen to, že ho čeká dlouhá cesta pěšky, ale také zjištění, jak nespolehlivé má spojence. Kdyby měl on na Krumlově krýt záda spojencům, tohle by se mu rozhodně nestalo.

„Měli bychom to vzít oklikou,“ navrhl Matěj Višně. Rožmberk mlčky souhlasil. Kdysi patřil Zbiroh jeho otci a se svými služebníky strávil jako chlapec v okolních lesích spoustu času, když se učil jezdit na koni a lovit.

Řídkým porostem se po úpatí kopce plížili pod hradem, aby je strážný nezahlédl. Mezi pastvinami pokračovali pak do Chotětína. To se už začalo stmívat, ale tam zůstat nemohli, byli by příliš blízko Zbirohu. Mohli by se o nich dozvědět nepřátelé. Vydali se dál do kopců. Jindřich z Rožmberka si matně pamatoval směr, jímž se hustým lesem dostali do sedla pod Radčí. Ukázal na skoro neznatelnou stezku, která odbočovala dolů mezi stromy.

„Pokud se nepletu, tak ta vede na Mitrvald. Ten hrádek patřil jednomu kališníkovi, ale můj otec ho dobyl a vypálil. Je už skoro noc a nejspíše bude pršet. Tam se vyspíme a ráno budeme pokračovat dál.“

„Všechno váš vznešený otec pobořil?“

„Všechno, aby se tam nemohli ukrývat loupeživí rytíři. Nebo tajní kališníci.“

„Škoda že tam nenechal stát alespoň šenk. Od rána jsem nejedl. Zásoby jsme měli na koních.“

„Ani mi nemluv,“ zabručel mladý Rožmberk. „Za kus masa bych dal nevím co.“

Prodírali se houštím, cesta byla zarostlá, příliš se nepoužívala. Byla už skoro tma, když se na mírně zvýšeném hřebenu objevila silueta pobořeného stavení. Jindřich z Rožmberka nasál vzduch a pak zvedl ruku na znamení, že hrozí nebezpečí. Od rozvalin hradu k nim zavál zápach kouře.

„Půjdu zjistit, kdo tam je,“ pošeptal Matěj Višně a odplížil se. Sestoupil kousek pod cestu, byla tam naštěstí mýtina, a opatrně postupoval krok za krokem mezi pařezy a vysokou trávou. Přitom dával pozor, aby nešlápl na uschlou větev.

Vrátil se až po hodné chvíli. Sklonil se k uchu svého pána a pošeptal: „Je tam pár chlapů, dvě ženské a nějaké děti. Mezi troskami si postavili dvě chatrče. Na ohni opékají kýtu. Řekl bych, že tu v okolí pytlačí.“

„Mají zbraně?“

„Viděl jsem sekery a jeden tesák. Bojovníci to rozhodně nejsou. Přesto si nemyslím, že by byl dobrý nápad vtrhnout tam s tasenými meči. Rozprchnou se a v té tmě by měli proti nám velkou výhodu. Zkusil bych to po dobrém. Jenže je tu potíž.“

„Jaká?“

„Podle řeči jsou kališníci.“

Jindřich z Rožmberka se na delší dobu odmlčel. Cítil, jak mu v žaludku kručí hladem. Pak si rozepnul přezku pláště, na němž byla vyšitá pětilistá růže. Sbalil ho a ukryl do otvoru ve vykotlaném stromě.

„Můj slavný děd hájil kalich, a můj otec se musel dokonce usmířit s tábority. Proč bych to neudělal pro tuhle noc i já?“

Matěj Višně si svůj plášť nechal, jeho rodový erb tu rozhodně nikdo znát nemohl. Rázně se vydali k troskám hradu. Když prošli rozbořenou bránou, ozvalo se za jejich zády: „Stát! Jinak je po vás.“

Ohlédli se. Za nimi stál vousatý chlap ve špinavé suknici a v potrhané košili z hrubého plátna. V ruce držel luk a v tětivě měl založený šíp.

„Jsme dobří lidé, hájíme kalich a bojujeme na straně Jiřího z Poděbrad,“ zalhal vemlouvavě Jindřich z Rožmberka. „Bohužel jsme zabloudili. Nechte nás tu do rána a dejte nám najíst. Zaplatíme.“

„Jíro, necháme je tu?“ křikl muž s lukem na jiného chlapa, který seděl u ohně a otáčel rožněm.

„Moc se mi ti dva nelíbí,“ opáčil, „ale když mi odevzdají meče a zaplatí, proč ne?“

„Jsme rytíři,“ odmítl to chladně Matěj Višně. „Takže chápeš, že raději zemřeme, než bychom ti odevzdali meče. Ovšem upozorňuji, že bychom s sebou na pravdu boží vzali i vás. Když ne všechny, tak určitě většinu. Proč ale mít zlou vůli? Copak všichni nehájíme Kristovu pravdu?“

„Kolik zaplatíte?“

„Stříbrňák,“ navrhl Jindřich z Rožmberka.

Muž u rožně se rozesmál a pak vyštěkl: „I v mizerném šenku byste museli dát víc. A rozhodně byste nedostali nic tak dobrého jako mou pečeni. Pět stříbrňáků, jinak táhněte po svých.“

I když před chvílí mladý Rožmberk tvrdil, že by dal za jídlo cokoli, zuřivě smlouval. Nebyl zvyklý rozhazovat. Nakonec se dohodli na třech stříbrňácích a pěti malých penízcích.

Kýta byla vynikající. Poseděli s ostatními u ohně a dostali v po-tlučeném džbánku trochu řídkého piva. Pak si přinesli chvojí a ustlali si v otvoru pod patou pobořené věže. Dohodli se, že spát bude vždycky jen jeden a po nějakém čase se vystřídají. Sotva ulehli, začalo hustě pršet, ale do jejich úkrytu kapky nedosáhly. Nikdo si jich nevšímal a v klidu tam přečkali do svítání. Ráno si zaplatili každý jednu placku s medem. Hned pak pokračovali v cestě.

„Milí lidé, tihle kališníci,“ nadhodil provokativně Matěj Višně z Větřní.

„Milí, ale za moje peníze,“ odsekl mrzutě Jindřich z Rožmberka. „Jako ostatně všichni u nás. Co by byl Tábor bez peněz Rožmberků?“

Před polednem dorazili do Svojkovic. Vozová hradba už stála na pláni a přehrazovala cestu k Rokycanům. Houfce katolické jednoty byly v plné zbroji připravené bojovat, protože Poděbrad se svým vojskem rozbil tábor ani ne tři tisíce kroků od nich u hamru na cestě do Holoubkova.

Jakoubek z Vřesovic poslal na výzvědy Jindřicha. Jednak byl ostřílený bojovník, a kromě toho v téhle krajině kdysi s táborskými houfci několikrát pobýval. Okolí Rokycan znal výtečně.

Hned jak se vrátil, pozval ho k sobě do stanu. Kromě něj tam na jednoduché lavici seděl Jiří z Poděbrad a hejtman Antoniš. Nebyl sice urozený, ale velel pražským houfcům, a byl nadto nesmírně bohatý. Na vojenské tažení Jiřímu z Poděbrad dokonce půjčil značnou sumu peněz.

„Postavili vozovou hradbu na pláni pod Svojkovem, u potoka. Pokud jsem počítal správně, mají stejně jako my více než dvě stovky válečných vozů. Pěších bojovníků mají méně, ale s jízdou jsou na tom podobně jako my. Celkem však máme nepatrnou početní převahu.“

„Má první bitva byla u Lipan,“ vzpomínal Jiří z Poděbrad. „Byl jsem tehdy mládenec a tys mne tam poučoval jako malého kluka. Vzpomínáš?“

„Přiznám se, že nikoli,“ odpověděl zdvořile Jindřich. Nebyla to pravda, ale věděl, že Poděbrad je ješitný a doufal, že se na to už dávno zapomnělo. Jenže bylo zřejmé, že zemský správce nezapomínal.

„Nevěřím ti,“ ušklíbl se Jiří z Poděbrad a otřel si zpocené čelo. Nebyl štíhlý a ve stanu bylo horko a dusno. Potil se rozhodně víc než ostatní. „Ale prominu ti, pokud mi rozumně odpovíš, co bys dělal ty, pokud bys našim houfcům velel. Kde by bylo nejlepší na Rožmberské zaútočit?“

„Mám odpovědět po pravdě?“ zeptal se opatrně Jindřich. „Já bych neútočil. Tak velkou převahu nemáme. Ten, kdo první zahájí zteč, přijde o hodně mužů a nejspíše prohraje. Většina našich bojovníků je zvyklá bojovat na vozech. Pouze s jízdou obranu katolíků neprorazíme.“

„Rozumné hodnocení,“ souhlasil Jakoubek z Vřesovic. „Jenže sedět tu až do zimy nemůžeme. Takže tvá odpověď není správná.“

Jindřich postřehl zájem v očích obou rytířů. Jen Antoniš se díval spíše lhostejně, jeho povinností bylo účastnit se a reprezentovat ochotu pražských měst podpořit boj o kalich. Odpovědnost za velení však přenechával zkušeným válečníkům.

„Je ještě jedna věc, v níž máme převahu. Neměl jsem možnost to detailněji zkoumat, ale řekl bych, že máme mnohem více děl. Taky dobrých střelců z kuší. A nezapomínejte na práčata! U Lipan jsme sice vyhráli, ale vzpomeňte si, urozený pane z Poděbrad, jak nás na začátku Prokop Holý nahlodal svou střelbou. Takže totéž bychom měli provést my katolíkům. Své ležení mají na pláni u potoka. Vpravo od nich se zvedá kopec. Na něm bych vybudoval dřevěné sruby.“

„Jako kdysi Žižka na Vítkově hoře,“ usmál se spokojeně Poděbrad. Byl ješitný, ale nikdy malicherný. Pokud mu z něčeho kynul zisk, rád zapomněl. O průběhu boje měl sice podobnou představu, jenže to, že tenhle plán navrhl Jindřich, ho zbavovalo odpovědnosti, pokud by se ukázalo, že je chybný.

„Dobrá by byla i menší palisáda,“ přidal se ochotně Jakoubek z Vřesovic. „Pro střelce z kuší. Pokud bude foukat správný vítr, je to ideální místo.“

„Dejte se do toho hned. Ale než se setmí, kácejte jen stromy, aby nepřátele nenapadlo, co máme za lubem,“ rozhodl Jiří z Poděbrad a vstal. „Zátarasy začněte stavět až po soumraku. A postavte tam houfec, kdyby se to katolíkům nelíbilo a chtěli nás přepadnout. I když nevěřím, že by jim to došlo tak brzy. Jindřich z Rožmberka není Oldřich. Jeho bych se obával, je to starý lišák, ale v případě jeho syna můžeme být klidní. Kristus ať žehná našim mečům!“

Matěj Višně z Větřní se opíral o mohutný dub a klímal. Seděl zády k nepřátelům, protože takhle ho strom chránil před jejich střelami. Od rána dopadaly do jejich ležení s nepříjemným svištěním dělové koule a rozbily už dva vozy. Na svědomí měly také několik životů. Nejméně tucet mužů bylo těžce zraněných šipkami z kuší.

Jindřich z Rožmberka nechal tažné koně odvést do bezpečí a dal pro ně zřídit provizorní ohradu na návsi ve Svojkovicích. Ale jízdní musel nechat v ležení, protože kališníci neustále podnikali výpady. Zatím byly všechny klamné, a když s křikem dorazili na tři sta kroků před vozovou hradbu, otočili se a vrátili se k lesu. Jenže kdo mohl vědět, kdy se nezastaví a budou v útoku pokračovat? Proto museli ozbrojenci zůstávat v pohotovosti a část z nich na vozech. Tam byli ovšem vystaveni nepřátelské střelbě. Pavézy a bočnice vozů je před střelami z kuší chránily dostatečně, ale před dělovými koulemi nikoli. Jiří z Poděbrad vynakládal v poslední době zjevně hodně peněz na pořízení nových děl, protože se ukázalo, že má v tomto ohledu velkou převahu.

„Co si o tom myslíš?“ ozvalo se nad ním. Otevřel oči. V bodavých paprscích, které ho oslňovaly, protože už bylo odpoledne a slunce se sklánělo k Rokycanům, uviděl Mikuláše Holkovce z Holkova. Vlastnil tvrz nedaleko Velešína, ale protože mu patřila jen jedna vesnice, on i jeho předkové se živili ve službách Rožmberků. Na krumlovském dvoře se potkávali často, navzdory tomu ho Matěj Višně příliš rád neměl, protože to byl muž zlostný a nudný.

„O tom, že nás kališníci ostřelují?“ zeptal se a vstal. Stejně byl už celý ztuhlý.

„Neměli bychom raději zaútočit než se nechat postřílet jako lovná zvěř?“

Matěj Višně zbystřil. Tuhle otázku nedostal náhodou. Něco se dělo, ale protože si o Mikuláši Holkovcovi nedělal iluze, musel odpovědět vyhýbavě. Na místo osobního sekretáře mocného Rožmberka si dělalo zálusk určitě více rytířů z okolí Krumlova. Většině z nich nedošlo, že neumějí číst a psát, takže jsou pro takovou službu nepoužitelní. Byli přesvědčení, že stačí dobře vládnout mečem.

„Jsem rytíř,“ odpověděl mu Matěj Višně s hrdě vztyčenou hlavou. „Já se nebezpečí nebojím.“ Postřehl spokojený záblesk v jeho očích, a proto ke zklamání Mikuláše Holkovce dodal: „Jsem ovšem poslušným služebníkem našeho urozeného pana Jindřicha. Takže udělám to, co nařídí on.“

„Takže ty nejsi pro výpad? Je nás víc, kteří si myslí totéž,“ zkusil to ještě jednou holkovský zeman.

„Odpověď jsi snad dostal!“

Jakmile Mikuláš Holkovský zmizel, vydal se Matěj Višně do Rožmberkova stanu. Nejlepší obranou proti intrikám bylo ohlásit, jakou nabídku dostal.

Strážný u vchodu ho však zastavil. Znali se, ten muž se jmenoval Kuba a narodil se ve Větřní.

„Počkej tady!“ řekl. „Páni jsou uvnitř a jednají. A rozhodně ne přátelsky. Poslechni si to.“

Matěj Višně jeho nabídku ocenil kývnutím hlavy a postavil se vedle něj. Skrze plátno stanu bylo slyšet každičké slovo. Právě hovořil Hynek Krušina ze Švamberka. Lepší by však bylo říci, že popuzeně křičel.

„A co tedy bylo lepší? Zůstat u Rokycan, jak tvrdíš ty, pane Jindřichu, a čekat, až nás Poděbrad obklíčí?“

„Rozhodně bylo neuvážené postavit se tady, na úpatí kopce,“ opáčil chladně Jindřich z Rožmberka.

„Jenže tohle je nejlepší místo, jak kališníkům přehradit cestu na Plzeň. Neseme přece odpovědnost za celý kraj,“ pokračoval zlostně Hynek Krušina ze Švamberka. „Jsem krajským hejtmanem, na to nezapomínej!“

„A já velím z pověření mého urozeného otce houfcům naší jednoty. Na to zase nezapomínej ty!“

„Rožmberkové nejsou panovníky téhle země,“ ozval se naštvaně Oldřich z Hradce. Nikdy své vlivné příbuzné rád neměl. Oba rody se sice pyšnily erbem s pětilistou růží, ale to bylo v posledních desetiletích to jediné, co je spojovalo.

„Ne, nejsme panovníky,“ sykl chladně Jindřich z Rožmberka. „Ale ve válce s Táborem jsme byli vždycky úspěšnější než tvůj otec Menhart. My válčit umíme a nikdy bych neudělal chybu, abych se Poděbradovi postavil tady.“

Matěj Višně z Větřní pochopil, o co jde. Rožmberk chce ustoupit, ale vinu musí svalit na ostatní. To, že se zdrželi u Zbiroha, se mu teď náramně hodilo. V intrikách se vyznal stejně výtečně jako jeho otec.

„Malicherné spory nemají smysl,“ napomenul je Hynek Krušina ze Švamberka. Navzdory tomu, že mu před chvílí mladý Rožmberk spílal, si zjevně zachoval chladnou hlavu. I jemu bylo jasné, o co v téhle hádce jde. To rozhodnutí udělal v dobré víře a stále byl přesvědčený, že bylo správné. Rozvážně pokračoval: „Ustupme až k Plzni, ale současně nabídněme Poděbradovi jednání. A to ze dvou důvodů. My na něj neútočíme, žádný boj jsme zatím nesvedli, a tedy jsme nemohli prohrát. Naopak, my nechceme v duchu křesťanské lásky prolévat krev. Naši, a dokonce ani tu kališnickou. Proto se na znamení dobré vůle stáhneme k Plzni.“

„Opověděli jsme si nepřátelství. Je válka, tvůj výklad tedy z hlediska zemských zvyklostí neobstojí,“ namítl převor johanitského řádu Václav z Michalovic.

„A komu to vadí?“ zasmál se Jan Švihovský z Rýzmberka. O jeho neúctě k zákonům věděli všichni. Už jeho otec Vilém před více než dvaceti lety uprchl ze zajetí kališníků, když jim předtím přísahal na svou rytířskou čest a víru, že tak neučiní.

„Máš pravdu,“ souhlasil s ním Jindřich z Rožmberka. I jemu tohle řešení vyhovovalo, „ale pokud by někomu nabídka na smír vadila, může nás navštívit na Krumlově, aby to řekl mému otci do očí.“

To už věděl, že saský kurfiřt, který slíbil Rožmberské jednotě pomoc a původně chystal vpád do severních Čech, se zdržel doma, protože válčil se svými příbuznými.

V noci, pod rouškou tmy, se katolické houfce sbalily a po třech dnech pobytu ležení u Svojkovic opustily. O týden později uzavřely obě strany na hradě Vildštejně u Blovic příměří s tím, že budou ctít kompaktáta. Podrobnosti měly být probrány na podzimním sněmu v Pelhřimově. Do té doby se zavázali všichni pro klid zbraní. Válka byla bez podstatnějších ztrát na životech znovu zažehnána.

KAPITOLA 8

Když si Racek z Pajreka jako mladík bral Barborku za manželku, byl okouzlen její zralou ženskostí a miloval ji. Imponovala mu i jinak. Byla odvážná a nezadala si s mnoha rytíři, byla hříšná, navíc měla majetek a dala mu syna. Co víc si mohl muž přát? Jenže věk poznamená každého. Rackovi bylo dvaatřicet a byl mužem v nejlepších letech, byl urostlý a rytíř každým coulem. Barborce bylo čtyřiačtyřicet a byla stále pěkná, ale některé partie těla přece jen ochably a poznamenal je věk. Neměla už v sobě zdaleka tolik divokosti a výbušnosti jako dříve.

Racek z Pajreka ji stále miloval a ctil, byla matkou jeho syna, ale to neznamenalo, že se občas nepotěšil půvaby nějaké mladší ženy. Předpokládal, že to tuší, a oceňoval, že kvůli tomu nedělá scény. Občas mu jen mateřsky zahrozila, a tím to bylo vyřízeno.

Jenže na začátku roku se dozvěděl, že v době, kdy jezdívá za kořistí do Bavorska nebo za svými rytířskými povinnostmi na krajský sněm, navštěvuje její lože jakýsi muž. Udeřil na Barborku, ale ta se mu vysmála. Copak si nejsou křesťané rovni? On cizoloží a začal s tím první, ona se mu tedy přizpůsobila. Nebude dlouhé týdny opuštěná jako planý úhor.

Marně namítal, že to je něco jiného, protože muž má právo občas nezávazně ukojit své touhy, ale žena má být věrná, neboť… Dál se nikdy nedostal, protože vztekle práskla dveřmi a odmítla ho poslouchat.

Nakonec uzavřeli dohodu, pokud spolu nebudou déle než týden, nebude se jeden starat o toho druhého. Racek z Pajreka to považoval za ponižující, jenže neměl na vybranou. Příliš často musel Pajrek opouštět a na cestách nemínil žít v celibátu jako nějaký pitomý mnich. A Barborka se uhlídat nedala.

Léto bylo v plném běhu, nebe jako vymetené a v záplavě modře zářil zlatavý kotouč slunce. Od smíru mezi kališníky a katolíky na Vildštejně uplynul více než měsíc. Racek z Pajreka cválal na koni, tři ozbrojenci, kteří tvořili jeho doprovod, mu stěží stačili. Jako příslušník západočeského katolického landfrýdu se účastnil sněmu v Pelhřimově a teď spěchal na Pajrek.

Události v zemi ho příliš nezajímaly a byl rozhodnutý do podzimu podniknout ještě jednu výpravu do Bavorska. Ta na jaře mu přinesla spoustu stříbrňáků, když nedaleko Waldkirchenu ukořistil tamnímu klášteru stádo výtečně živeného skotu. Ale přesto spokojený nebyl, protože měl dojem, že se kališníci v zemi roztahují příliš a Rožmberkové jim pouze ustupují. Ani Hynek Krušina ze Švamberka si neuměl bouchnout do stolu. A jeho strýc Racek, který držel hrad Rýzmberk, uzavřel dokonce smír s kališnickými Klatovy a Domažlicemi.

Chovat se jako rytíř bylo stále obtížnější. Pořád někdo hrozil zemskými zákony, trestnými výpravami a co bylo nejhorší, bavorský vévoda Albrecht se stal spojencem Jiřího z Poděbrad a ten začal pronásledovat všechny, kteří jeho bavorskému spojenci škodili. Opovězení nepřátelství Bavorsku prý není důvodem k loupení. Přesně tak to v Pelhřimově na sněmu Poděbrad vyhlásil.

K bráně Pajreku vedla strmá cesta po svahu. Bezpečnější bylo jít po svých a koně vést za otěže, ale Racek něco takového odmítal. Hnal koně a zastavil až na nádvoří. Rychle zjistil, že Barborka v paláci není. Správce mu prozradil, že ji už před hodnou chvílí viděl, jak odchází do dvorce pod kopcem.

Cestu dolů si Racek z Pajreka zkrátil po kamenité stezičce. Po ní musel pěšky, tam by si hnáty zlámala snad i koza, natož kůň.

Svou ženu zastihl v maštali. Pomáhala na svět telátku. Práce už byla hotová. Tele leželo na seně, trochu se třáslo a nebylo ještě schopné postavit se na nohy. Jeho matka nad ním stála a pyšně ho olizovala. Barborka seděla na obráceném vědru a spokojeně je pozorovala. Když Racka poznala, vyskočila, a i když nebyla už dávno holka, skočila mu kolem krku. Nejprve ho zlíbala a pak poznamenala, že by taky chtěla ještě jedno dítě.

„Hned, nebo to chvíli počká?“ zeptal se pobaveně. Její nápady ho v tomto směru dokázaly vždycky pobavit.

„Důležité věci se nemají odkládat,“ upozornila, odvedla ho k hromadě sena, lehla si na ni a vykasala suknici. Racek z Pajreka splnil její přání s chutí a nijak sebe ani ji nešetřil. Když si upravil nohavice a Barborka stáhla suknici pod kolena, vyšli na dvůr a posadili se na oj vozu. Nastavili tváře slunečním paprskům a prudce oddechovali.

„Co tě trápí?“ zeptala se něžně a dlaní mu vjela do hustých vlasů.

„Ten sněm nestál za nic,“ zabručel. Jen tahle jediná připomínka mu zkazila náladu. „Neměl jsem tam jezdit.“

„Proč? Víš, jak je důležité udržet si v landfrýdu vliv.“

„Jenže kdo má ty ustavičné hlouposti poslouchat? Vždyť to je proti dobrým mravům! Představ si, že Poděbrad donutil Jindřicha z Rožmberka, aby na sněmu jménem svého otce a katolického panstva veřejně odvolal obvinění, že za smrt Menharta z Hradce může zemský správce.“

„A může za ni?“

„To je přece jedno. Cokoli, co můžeš proti nepřátelům použít, musíš do omrzení omílat. Tohle byla tak výtečná příležitost, a Rožmberk se jí vzdal. A představ si, Oldřich z Hradce neprotestoval. Kam se ten svět řítí?“

„Měl asi důvod. Mimochodem, jestlipak víš, kdo se přistěhoval na jeho Velhartice? Mladý Adam.“

„To je kdo?“

„Vnuk mého píseckého strýce Adama. Toho mnicha, který žil v želivském klášteře. Vyprávěla jsem ti o něm.“

Racek z Pajreka bez zájmu přikývl. Vřelo to v něm, protože toho bylo víc, čím ho kališníci rozzlobili. Sotva jeho žena skončila, ujal se hned slova: „A ještě něco se stalo. Okamžitě po jednání na Vildštejně Poděbrad vyslal houfce a ty zaútočily na majetky saského vévody. Zabral mu Duchcov a obsadil i osecký klášter. Ale kdyby jen to, podnikl výpad do Míšeňska. Umíš si představit, kolik kořisti kališníci přivezli?“

„A tebe štve, žes u toho nebyl, co?“

„Přiznám se, někdy se ptám sám sebe, zda by pro mne nebylo prospěšnější přijmout kalich. Na tom se dá alespoň něco vydělat.“

„Ať tě to ani nenapadne!“ vyjela na něj ostře, až se na ni překvapeně podíval. „S kališníky jsem bojovala skoro celý život, rozumíš?“

Teprve teď Rackovi z Pajreka došlo, že kališníkem byl i její nevlastní bratr Olbrámek. Ten, který tolikrát zasáhl do jejího života a kterého nenáviděla zřejmě víc než mor a peklo.

„Promiň, já jen žertoval,“ omluvil se rychle.

„Hloupě jsi žertoval,“ napomenula ho přísně. Pak se na něj ale usmála a navrhla, aby se vrátili na hrad, protože čistě náhodou nechala napéct sladké lívance s borůvkami a kyselou smetanou.

„Bylo to boží vnuknutí, protože jsem přece nevěděla, že se tu objevíš. A přitom je to tvé zamilované jídlo.“

Barborka jako obvykle nemluvila pravdu. Snadno si spočítala, kdy asi tak dorazí, protože včera kolem projel Hynek Krušina ze Švamberka s početným doprovodem. Mířil do Domažlic, kde musel řešit jakýsi spor mezi Chody a radnicí.

Přání otěhotnět říkávala manželovi často, protože ho trochu mrzelo, že mají jen jednoho syna. Malému Rackovi bylo už osm let a Barborka se dávno smířila s tím, že bude jedináček. Jenže o dva měsíce později zjistila, že nejspíše jedináček nebude. Mrzutě si povzdechla, protože ji zase čekalo několik nepříjemných měsíců, kdy bude muset nosit těžké břicho. Inu, co se dalo dělat. Za každou zábavu se muselo v životě platit. Navíc udělá Rackovi radost.

Když mu o tom pověděla, dojatě jí poděkoval a slíbil, že co nejdříve vyrazí za kořistí a přiveze jí nějaký šperk. I kdyby měl oloupit samotného bavorského vévodu. Zamilovaně ho políbila a navrhla, aby se spolu dneska na tu dobrou zprávu opili, za pár týdnů si to už asi nebude moci dovolit.

„Jak jsi pořídil?“ zeptala se Bohuše svého manžela, když se těsně po svatém Martinovi vrátil domů do Plzně. Jan objížděl vesnice kolem Rokycan a zkoumal, zda by se tam někde nenašlo místo, kde by se dala těžit ruda a kam by přesunul jejich hamr. V Pajrecké Lhotě musel skončit, i když se mu tam líbilo. Jenže dál to prostě nešlo, zásoby rudy v okolí už vytěžil.

Hamr tam vyráběl železo příliš dlouho. Problémy začínaly být i s dřevěným uhlím. Díl lesa, který směl kácet, proměnil v mýtinu a musel by zaplatit za další. To znamenalo, že by měl vyšší náklady, ale za vyšší cenu by rozhodně prodávat nemohl. Zákazníky nezajímalo, kolik ho co stojí. Chtěli kvalitní železo za dobrou cenu.

„Špatně jsem pořídil,“ přiznal se. Původně nechtěl své ženě povědět pravdu, měla svých trápení dost, ale uvědomil si, že by na to dříve nebo později přišla sama, a pak by jí to bylo líto. Kdysi si slíbili, že si v ničem lhát nebudou. Navíc Jan zjistil, že Bohuše často, pokud přemýšlí o obchodních problémech, alespoň na chvíli zapomíná na bolesti. Hovory o hamru byly pro ni vždycky rozptýlením.

„Já ti říkala, že to u Rokycan nemá cenu,“ připomněla. Měla pravdu, říkala to.

„Jenže kde jinde?“ povzdechl si. „V šumavském podhůří je hamrů jako korálků v náhrdelníku. A na cestě od nás do Tachova taky. U Rokycan to nemá cenu a jinde ruda není. Tak co mám dělat?“

„Na rynku jsem nedávno potkala kupce, který přivezl sklo. Číše, lahvice, taky prohlédací kolečka do oken. Měl spoustu zboží. Dala jsem se s ním do řeči. Protože jsem mrzák, hovořil se mnou laskavěji než s jinými, byl to jinak pořádný bručoun. Jenže já jeho obchod ohrozit nemohla. Navíc jsem si od něj pár číší koupila. Jednu moc pěknou jako dárek pro tebe. Pak ti ji ukážu. Vyprávěl, že skláři se s hutěmi stěhují z podhůří Šumavy do hor. Za dřevem. Mají stejné problémy jako ty.“

„I o tom jsem přemýšlel,“ přiznal se Jan. „Na některých místech v horách by se asi ruda našla, jenže jak by za mnou zákazníci jezdili? Nebo já za nimi? Byla jsi tam někdy? Hluboké lesy, nádherná údolí, spousta zvěře, v potocích ryby, jenže často tam nevede ani stezička pro pěšího, natož cesta pro povoz naložený hřivnami železa. Ne, má drahá, to pro nás řešení není.“

„A jak dopravují skláři své zboží do kraje?“ nedala se. „Přepravovat křehké sklo je mnohem náročnější než železo. Povoz se nesmí moc otřásat, jinak všechno rozbiješ. I to bys měl vzít v úvahu.“

„Co je mi do sklářů?“ zabručel nerudně. Když ale postřehl zklamání v jejích očích, okamžitě otočil. „Vlastně máš pravdu, jak to sklo dopravují oni?“

„Na to se ptám já,“ upozornila s lehkým pousmáním. Když byla s manželem, měla lepší náladu. Na černé myšlenky, které ji jinak trápily, obvykle zapomínala. Natáhla k němu ruce. Jan věděl, že chce, aby ji objal a políbil. Udělal to rád.

Pevně ho sevřela v náručí. Protože nemohla hýbat nohama, musela se pohybovat jen pomocí rukou. Vždycky je měla silné a teď zvlášť.

„Miluju tě,“ řekl Jan prostě.

„Co vše jsme už spolu prožili,“ špitla dojatě. I když se nabízela příležitost, aby se spolu pomilovali, sevření uvolnila a očima prosila, aby se vrátil do křesla.

„Ano, zjistím to,“ potvrdil chvatně. Už si zvykl, že se nemohou chovat jako by byli mladí milenci. Nemohou se chovat ani jako stárnoucí manželé, protože Bohuše byla mrzák. Něžně ji pohladil po tváři a sedl si zpátky. Nejspíše pochopila, na co myslí, a na okamžik se jí v očích objevily slzy.

Donutila se však usmát a vrátila se k jejich hamru. „Zkus to však vypátrat až na jaře. Teď bude Šumava pod sněhem. Abys mi nakonec v těch závějích neuvízl a nemusel tam přezimovat. A ještě něco ti poradím. Zastav se u své sestry. Barborčin manžel musí hory znát výtečně.“

„My potřebujeme místo, kde se najde ruda a kam vede cesta pro kupecké povozy, ne lupičské stezičky,“ upozornil s náznakem žertu v hlase.

„Naši rytíři jezdí do Bavorska za kořistí tak často, že už si tam museli nějaké cesty prosekat,“ odpověděla stejně lehce. Pak ale zvážněla a pokračovala: „Nezapomeň, že domů často ženou stádo dobytka nebo ukořistí povozy se zbožím. Navíc musí jezdit rychle, bavorští rytíři jsou na některé věci hákliví. Takže pořádné cesty tam určitě budou. Jen vědět kde.“

„Pak tam ovšem musí být ještě ložisko rudy. Potok, aby poháněl kolo hamru. A kromě toho by nebylo špatné získat povolení na takovém místě železo tavit. Nebude to snadné.“

„To nebude. Jenže pokud je něco snadné, může to dělat každý. My vyděláváme slušně právě proto, že zvládneme i to, co snadné není,“ odpověděla. Bylo to její přesvědčení od první chvíle, kdy si Jana vzala za manžela a vrátili se do Plzně. První zimu strávili před hradbami ve srubu, v němž se nedalo ani topit. A byli tam šťastní, protože všechno měli před sebou.

Blížil se advent a Jan denně vozil Bohuši na jejím kolečkovém křesle do města. Navštěvovali jarmark, objížděli přátele, několikrát se zastavili v šenku. Bohuše na tom byla rozhodně lépe než v létě. Netrápily ji svíravé bolesti, a proto měla dobrou náladu a Jan s ní byl opravdu šťastný.

Po svaté Kateřině se doma objevil jejich nejstarší syn Matěj. Přišel pěšky, na sobě měl krátký pláštík podšitý kožešinou, na hlavě švihácký baret s perem a přes rameno nesl velký kožený vak. Už rok se učil v Norimberku v dílně proslulého malíře Valentina Wohlgemutha.

Zpočátku to měl těžké, protože jediné, k čemu ho mistr pustil, bylo míchání barev a sádrování povrchu dřevěných desek, na které mistr kreslil kontury obrazů a starší tovaryšové je pak podle jeho pokynů vybarvovali. Jenže pak se stalo, že se jeden tovaryš ve městě porval a radnice ho vsadila do vězení a druhý odešel za lepším živobytím. Tak se Matěj dostal k malování a jeho mistr si záhy všiml, že je mimořádně talentovaný. Začal mu svěřovat i samostatné práce na detailech velkých oltářů, které jeho dílna zhotovovala.

U večeře rodičům dlouho vyprávěl, jak se mu v Norimberku žije. To, že bydlí v podkrovní světničce ještě s pěti jinými mládenci, mívá často hlad a mistr je lakotný, to samozřejmě zamlčel. Vyprávěl jen o tom, čím jim mohl udělat radost.

„Něco jsem ti přivezl, maminko,“ vyhrkl nedočkavě, když služebná sklidila mísy ze stolu a donesla džbán s vínem. „Málem bych zapomněl.“

Odběhl a vrátil se s čímsi, co bylo pečlivě zabalené do kusu starého plátna a ovázané provázkem. Rychle rozvázal uzel a obal sejmul. V ruce držel nevelkou dřevěnou desku, na níž byla vyobrazena Panna Marie. Její nádherná tvář se až podezřele podobala Bohuši.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Husitská epopej V.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.