M a r g a r e t
a t w o o d o v á

K U S
T E M N O T Y

B o u ř e
t r o c h u
j i n a k

Těm, kdo mě provázeli svým kouzlem:

Richardu Bradshawovi (1944–2007)

a Gwendolyně MacEwenové (1941–1987)

Přeložila Kateřina Klabanová

First published as HAG-SEED by Hogarth

Copyright © Margaret Atwood 2016

Translation © Kateřina Klabanová, 2017

Jacket illustration © Michaela Kukovičová, 2017

ISBN 978-80-7252-673-4

„Jisté je, že strojí-li člověk pomstu,

jitří tím vlastní rány, které by se jinak zahojily a zacelily.“

sir Francis Bacon: „O pomstě“

„… byť se u divadla většinou ochomýtají

příjemní lidé, lze narazit i na takové, z nichž člověku

vstávají vlasy hrůzou.“

Charles Dickens

„K dalším kvetoucím ostrovům

vzdouvá se žití v strasti přílivu:

druzí plují vstříc dnům

hlubinami…“

Percy Bysshe Shelley:

„Verše psané mezi Euganejskými vrchy“

PROLOG:
PROMÍTÁNÍ

středa 13. března 2013

Světla potemní. Obecenstvo ztichne.

NA VELKÉ PLOCHÉ OBRAZOVCE: Neotesaným žlutým písmem na černém:

BOUŘE

od Williama Shakespeara

v provedení

Souboru Fletcherova nápravněvýchovného zařízení

NA OBRAZOVCE: Konferenciér v krátkém plášti z vínového sametu zvedne na kameru ručně psanou cedulku. V druhé ruce drží brk.

NÁPIS: NÁHLÁ BOUŘE

KONFERENCIÉR: Vzápětí se rozhoří přímo peklo na moři: Vítr kvílí, chlapi šílí

a všem na lodi strach teď vévodí.

Křiku fůra, jako noční můra,

může se to zdát

i vám.

Ušklíbne se. Teď začneme hrát.

Máchne brkem. Střih: hromy a blesky, mračno, projekce záznamu tornáda. Klasický záběr vlnobití. Liják. Zvuk kvílícího vichru.

V zaostřeném detailu se na modrém sprchovém závěsu s rybkami, jímž zespodu vlní pár rukou, zmítá plastová plachetnička do vany.

Kamera zabere loďmistra v černém kulichu. Z boku na něj někdo chrstne vodu. Je celý zmáčený.

LOĎMISTR: Chlapi musej zabrat, jinak narazíme na mělčinu. Koukej je prohnat, honem, honem! Opřete se do toho! Pozor! Pozor! Dělej, co můžeš, sedři se z kůže. Plachty stáhni dolů, nedbej mozolů, jinak tu ke dnu padneme spolu!

HLASY ZA SCÉNOU: Do jednoho se utopíme!

LOĎMISTR: Všichni rychle sem! Ať to nevodnesem!

Obličej mu zalije další šplíchanec.

HLASY ZA SCÉNOU: Kde jste kdo? Hej! No tak poslouchej! Víte, kdo my jsme? Vezeš vladaře!

LOĎMISTR: Kdybys pýchou puk, vlnám je to fuk. Jestli chcete spásu, držte s náma basu.

HLASY ZA SCÉNOU: Ten chlap snad i pil!

LOĎMISTR: A ty by ses divil?

HLASY ZA SCÉNOU: Je s náma ámen!

HLASY ZA SCÉNOU: Klesnem jak kámen!

Detailní záběr na Ariela v modré koupací čepici a duhových lyžařských brýlích, s modře nalíčeným zbytkem obličeje. Na sobě má průhlednou pláštěnku s beruškami, včeličkami a motýlky. Za levým ramenem se mu rýsuje zvláštní stín. Vzdušný duch se tiše zachechtá a vztyčí pravačku v modré gumové rukavici. Blesky, burácení hromu.

HLASY ZA SCÉNOU: K modlitbě!

LOĎMISTR: Kdo k ní zve?

HLASY ZA SCÉNOU: Na lodi je fuka! Už nám celá puká!

Král se utopil! Osud nás doběh!

Všichni do vody! Doplavte na břeh!

Ariel zvrátí hlavu a potěšeně se zachechtá. V modrých rukavicích svírá varovně blikající baterku.

Obrazovka zhasne.

HLAS Z OBECENSTVA: Co je?

DALŠÍ HLAS: Vypadnul proud.

DALŠÍ HLAS: To bude tou vánicí. Asi někde dostalo zabrat vedení.

Naprostá tma. Zmatené zvuky za dveřmi. Křik. Výstřely.

HLAS Z OBECENSTVA: Co se děje?

HLAS ZA DVEŘMI: Zamknout cely! Všechno zamknout!

HLAS Z OBECENSTVA: Kdo to tu má na povel?

Další tři výstřely.

HLAS V MÍSTNOSTI: Ani hnout! Držte zobák! Hlavu dolů! Zůstaňte, kde ste.

I. V ZASUTINÁCH ČASU

1. Splatiti dluh
pondělí 7. ledna 2013

Felix si čistí zuby, ty svoje. Pak ještě přejede po těch falešných a nasadí si je. Navzdory růžové vrstvě fixačního krému mu moc dobře nedrží – že by se mu smrskla pusa? Usměje se tomu: úsměvem nasazeným jako ta protéza. Přetvářka, maska, ale kdoví?

Svého času by zavolal zubaři a objednal se u něj, udělal by si pohodlí v luxusním koženkovém křesle, sklonila by se nad ním starostlivá tvář s vůní mentolu po ústní vodě, ve zkušených rukou by se zalesklo náčiní. Ahá, už to vidím. Nebojte, hned to dáme do pořádku. Jako když se zajede s autem do servisu. Možná by mu k tomu dokonce hrála hudba do ouška a bolest by se zaplašila injekcí.

Jenže teď si to dovolit nemůže. Na lékařskou péči má pár šušňů, je vydán napospas vlastnímu chrupu, a na ten není spoleh. Což je k vzteku, protože pro nadcházející vyvrcholení si nic nemůže přát míň než bezzubost. Je koneš pšeštavení. Hláli je… Završila by jeho potupu – s tou představou se mu nahrne krev do spánků. Když slova dokonale neplynou, když se nepodtrhnou tónem, když se s citem nedoladí, mine se jejich kouzlo účinkem. Obecenstvo se záhy začne vrtět a kašlat a o přestávce se vytratí. Hra je pohřbená.

„Minili minili minili mó,“ zanotuje cákancům pasty na zrcadle nad kuchyňským dřezem. Svraští obočí, vystrčí bradu, stáhne obličej do úšklebku: do šklebu šimpanze zahnaného do kouta, do směsice zášti, hrozby a tísně.

To dopadl! Jak se mohl nechat takhle zapudit! Co z něj zbylo? Troska, co tře bídu s nouzí v tomhle přístřešku, odstrčená a zapomenutá ve stojatých vodách, zatímco Tony, ta protřelá, prohnaná nicka brázdí v nejvyšších kruzích, prolívá si krk šampaňským, láduje se kaviárem a skřivánčími jazýčky a selátky, vymetá galavečery a vyhřívá se v přízni svity svých nohsledů a patolízalů…

Jeho někdejších patolízalů.

A to ho drtí. To v něm nepřestává hlodat. To volá po pomstě. Kdyby jen…

Tak dost. Narovnej se, poručí zešedivělému obrazu. Překousni to a zastrč břicho. I bez mrknutí do zrcadla ví, že mu roste. Asi by si měl pořídit kýlní pás.

Nevadí! Zatáhni to panděro! Čeká tě práce, nastal čas kout pikle, nastražit boudu, lapit bídáky do pasti. Nalijí-li oleje, nenalijí-li oleje. Kdy mohou splatiti ti dluh? Na pobřeží stěží střeží vězně.

No vida. Ani jeden přežblebt.

Pořád na to ještě má. Půjde do toho, nehledě na překážky. Vykouzlí něco, z čeho si kecnou na holou, tedy ne že by o ten detail dvakrát stál. Uchvátí je tak, že nebudou vědět, čí jsou, jak říkává svým hercům. Očaruje je!

A hlavně to dá sežrat tomu křivákovi, tomu podrazákovi Tonymu.

2. Dosud nepokořené

Za toho křiváka, toho podrazáka Tonyho si Felix může sám. Převážně sám. Ani po dvanácti letech si to nepřestal vyčítat. Poskytl Tonymu příliš prostoru, neohlídal si ho, nenahlížel mu přes vycpávky ramen dokonale střiženého obleku. I slepý by si musel všimnout, jak se ten slizoun na jeho úkor roztahuje, jenže on na to nedbal. Co nedbal? Důvěřoval tomu bezpáteřnímu prospěcháři a ten parchant machiavelistická to s ním uměl sehrát: Tím se nezatěžuj, to nech na mně, já to za tebe klidně vyřídím. A on mu na ty medy bláhově skočil.

Budiž mu omluvou, že ho tehdejší rána připravila o rozum. Krátce předtím přišel o svou jedinou holčičku, navíc tak strašným způsobem. Kdyby jen byl, kdyby jen nebyl, kdyby si jen byl uvědomil…

Ne, ještě to až příliš bolí. Nemysli na to, přikazuje si, zatímco si zapíná knoflíčky košile. Nech to plavat. Předstírej, že to byl jen film.

Ale i kdyby k tomu, na co už nesmí myslet, nebylo došlo, stejně by mu nejspíš tenkrát sedl na lep. Nechával Tonyho ze zvyku tahat za světské nitky, protože on sám byl přece uměleckým ředitelem, jak mu ten prevít neopomínal dokola opakovat, a to na vrcholu sil, nebo se to tak přinejmenším tvrdilo v tisku, a tudíž by měl směřovat k vyšším metám.

A on vskutku směřoval k metám nejvyšším. K přípravě těch nejneotřelejších, nejvytříbenějších, nejúžasnějších, nejvynalézavějších, nejkouzelnějších divadelních zážitků všech dob. Hodlal pozvednout laťku až ke hvězdám. Proměnit každičké představení v událost, na niž nikdo z obecenstva už jakživ nezapomene. Přinutit diváky, aby naráz tajili dech, aby sborově vydechli, přibít je do sedadel, zapůsobit na ně tak, aby odcházeli ze sálu zmámení dojmy. Vytvořit z Makeshiwegu vzor, se kterým se budou ostatní menší divadelní festivaly marně poměřovat.

Což nebyly záměry nikterak nízké.

K jejich dosažení shromáždil ten nejschopnější rea-lizační tým, na jaký se vůbec dalo pomýšlet. Najal ty nejlepší, nadchl ty nejznamenitější. Nebo aspoň ty nejšikovnější, jaké si mohl dovolit. Osobně vybral technické rarášky a šotky, čaromocné osvětlovače, pohádkové zvukaře. Zlanařil nejopěvovanější scénografy a kostýmní výtvarníky současnosti, tedy ty, které se mu podařilo přetáhnout. Všichni museli patřit mezi špičky v oboru, ne-li víc než to. Pokud možno.

Na to pochopitelně potřeboval peníze.

A shánění peněz byla Tonyho starost. Podružná – peníze představovaly čistě prostředek k cíli, přičemž oním cílem bylo vyniknout: na tom se oba shodli. Felix, kouzelník s hlavou v oblacích, i Tony, poskok a zlatokop s nohama pevně na zemi. Zkrátka si rozdělili role podle nadání. Člověk by měl dělat to, v čem se vyzná, jak se dal slyšet ten demagog.

Pitomče, vyčte si s odstupem. Nedošlo mu to. A pokud jde o výši sil, pohybovat se na vrcholu bývá ošidné, protože z vrcholu vedou všechny cesty dolů.

Tony Felixe přeochotně zbavoval všech otravných povinností, od účasti na nejrůznějších koktejlech, přes pochlebování sponzorům a patronům, bratříčkování se správní radou a shánění grantů na nejrůznějších politických úrovních až po psaní velepůsobivých zpráv o činnosti.

Jedině tak – Tonyho slovy – se mohl Felix plně věnovat tomu, na čem skutečně záleží, jako například plodným režijním poznámkám, neotřelým světelným efektům či přesnému načasování vodopádu třpytivých konfet, v němž byl takovým mistrem.

A pochopitelně i režírování. Sezonu co sezonu zakomponoval Felix do programu jednu dvě hry, na nichž se osobně podílel coby režisér. Čas od času se ujal i některé z hlavních rolí, zahrál si nějakou tu srdcovku. Julia Caesara. Skotského krále. Leara. Tita Andronika. A ve všech těch partech slavil úspěchy! I s každičkým svým představením!

Lépe řečeno úspěchy u kritiků, jelikož návštěvníci festivalu, místy dokonce i mecenáši čas od času reptali. Všechna ta krev na Laviniině nahém těle v Titovi působí až znepokojivě realisticky, kňourali, ačkoliv režisér namítal, že takové pojetí má oporu v textu. Dotazovali se, proč by se Perikles měl inscenovat s raketami a mimozemšťany namísto plachetnic a cizích zemí a proč vnucovat bohyni měsíce Artemis hlavu kudlanky nábožné? A přece – jak se Felix hájil před správní radou – byly jeho výklady postav a prostředí naprosto namístě, když se nad nimi člověk zamyslel hlouběji. A aby Hermiona v Zimní pohádce obživla coby upírka – no to už vážně přesahuje všechny meze! Felix si výtku vyložil jako poklonu: vida, jak to zaúčinkovalo! Přišel s tím někdy někdo? Kde se píská, tam to žije!

Ano, takových husarských kousků, takového rozletu představivosti, takových triumfů byl ve své někdejší formě schopen. Dával v nich průchod nevázanému nadšení i upřímnému zápalu. Krátce před Tonyho pučem se však leccos změnilo. Potemnělo, potemnělo tak náhle. Skučte a skučte, skučte…

Ale on nemohl skučet.

Jako první ho opustila manželka Nadia, sotva rok po sňatku. Ženil se už v letech a nečekaně: netušil, že v něm dříme tolik lásky. Ještě ani nestihl objevit všechny její přednosti, stále ji teprve poznával, když těsně po porodu zemřela na prudkou stafylokokovou infekci. I to se na-vzdory pokroku v medicíně stává. Dál se usilovně snaží vyvolat si její podobu, živě si ji vybavit, nicméně za ta léta se mu pomalu vzdaluje, bledne jako dávná momentka. Teď už z ní nezbývá nic než obrysy, obrysy, které zaplňuje smutkem.

A tak zůstal s novorozenou dcerou, s Mirandou, sám. Miranda – jak jinak by taky mohl pojmenovat holčičku bez matky s bezmezně milujícím, stárnoucím otcem? To ona ho držela nad vodou, nedovolovala mu utápět se ve zmatku. Ze všech sil se tenkrát snažil ustát tu bezvýchodnost – a zvládl to. Pochopitelně si najal pomoc; potřeboval nějakou ženskou ruku, protože o praktických stránkách péče o dítě neměl ponětí a protože kvůli práci nemohl s dceruškou trávit veškerý čas. Přesto jí věnoval každičkou volnou chvilku, i když jich nebylo mnoho.

Učarovala mu od prvního okamžiku. Kroužil kolem ní a nevycházel z úžasu. Tak dokonalá, ty prstíčky, palečky u nohou, oči! Skýtala mu tolik radosti! Jakmile se rozmluvila, bral ji dokonce s sebou do divadla – byla tak bystrá. Seděla tam a všechno do sebe nasávala, nezavrtěla se a nenudila, jak by se ve dvou letech dalo čekat. Spřádal pro ni tolik plánů: až povyroste, vydají se spolu na cesty, ukáže jí svět, naučí ji tolik věcí. Ale pak, ve třech letech…

Horečka. Meningitida. Chůvy se s ním snažily nějak spojit, ale zkoušel a nikdo ho nesměl rušit a ony si nevěděly rady. Když konečně dorazil domů, v panice a slzách ji odvezli do nemocnice, jenomže pozdě, příliš pozdě.

Doktoři dělali, co se dalo: vyslechl si spoustu otřepaných frází, bezpočet omluv. Nic z toho nepomohlo, přišel o ni. Odešla, jak mu vysvětlovali. Ale kam? Nemohla přece jednoduše zmizet z jeho vesmíru! Odmítal tomu uvěřit.

Lavinie, Julie, Kordelie, Perdita, Marina. Všechny ty ztracené dcery. Ale s některými se přece hrdinové zase shledali! Tak proč ne s Mirandou?

Co si počít s takovým žalem? Podobal se obrovitému černému mračnu, které bobtná nad obzorem. Ne – podobal se smršti. Ne – nepodobal se ničemu, co lze vyjádřit slovy. Nedokázal se mu postavit čelem. Musel ho přetvořit, nebo přinejmenším nějak uchopit.

Hned po pohřbu dojemné rakvičky se vrhl na Bouři. Byl to v podstatě únik, věděl to o sobě už tenkrát, ale zároveň cosi na způsob převtělení. Miranda se stane dcerou, o kterou nepřišel: andělem strážným, jenž dodával sílu vyhnanému otci, když pluli ve vraku temnými vodami, osobou, která nezemřela, nýbrž vyrostla do krásy. Co nemohl mít v životě, to by snad svedl zachytit svým uměním: aspoň v prchavých okamžicích, koutkem oka.

Hodlal svou znovuzrozenou Mirandu zhmotnit dokonalou výpravou. Překoná sám sebe coby herec i režisér. Posune veškeré hranice, podmaní si skutečnost, aby mu byla po vůli. Pustil se tehdy do díla tak horečnatě, tak zoufale dychtivě, ale nepovstává snad největší umění právě ze zoufalství? Nezakládá se na vzpouře proti smrti? Nepřipomíná vzdorně vztyčený prostředníček na pokraji propasti?

Vysnil si Ariela coby transvestitu na jehlách, jenž se v klíčových momentech mění v obrovitou světlušku. Kalibana nahlížel coby bezdomovce se svrabem – černocha nebo možná indiána – a invalidu k tomu, který se bude po jevišti vsedě postrkovat na velikánském skateboardu. Stefano a Trinkulo? Tady ještě ucelenou představu neměl, nicméně počítal s buřinkami a renesančními poklopci. A s žonglováním: Trinkulo by mohl žonglovat něčím, co najde na pláži kouzelného ostrova, třeba s olihněmi.

Jeho Miranda bude skvostná. Nespoutaná, to se rozumí, copak by mohla být jiná – vyvržená na břeh ostrova, po němž pak dvanáct let běhala nejspíš bosá, protože kde by asi tak vzala boty? Určitě měla chodidla jako podrážky.

Po vyčerpávajícím hledání, při kterém odmítal vybrat tu či onu pouze na základě mládí nebo krásy, nakonec obsadil vysloužilou dětskou gymnastku, která to v severoamerickém mistrovství dotáhla až na stříbro a začala studovat na konzervatoři v Montrealu: silnou, pružnou tulačku v rozpuku. Jmenovala se Annemarie Greenlandová. Překypovala nadšením a sršela elánem, bylo jí sotva šestnáct. Hereckou průpravu měla zatím mizivou, ale on věděl, že z ní dokáže dostat cokoliv. Na jevišti bude působit tak přirozeně, jako by ani nehrála. Nebude totiž hrát, ona tu roli prožije. A skrze ni obživne i jeho Miranda.

Felix sám ztvární Prospera, jejího milujícího otce. Ochranitelského – možná až příliš, ale jedině proto, že má na mysli výlučně dceřino dobro. A moudrého, mnohem moudřejšího než Felix. Byť i moudrý Prospero hloupě důvěřoval svým nejbližším a plně se věnoval zdokonalování kouzelnického umu.

Prosperův magický plášť nechá sešít ze zvířat – ne z kůže opravdických zvířat nebo z dovedných imitací, nýbrž z plyšáků zbavených vycpávky: z veverek, králíčků, lvů, tygrů a medvědů. Všechna ta zvířata budou evokovat souhrn Prosperových nadpřirozených, a přece tak přirozených schopností. Objednal si za tím účelem kýčovitě obarvená pera, umělé listy a květiny s pozlátkem, které chtěl vplést mezi tu chlupatinu, aby plášti dodal na extravaganci a symboličnosti. V ruce bude třímat hůl, kterou objevil ve starožitnictví: elegantní edvardovskou špacírku se stříbrnou rukojetí ve tvaru liščí hlavy s nefritovýma očima. Na čarodějnickou hůl byla poněkud krátká, nicméně Felix rád propojoval extravaganci s eufemismem. Taková opora osmdesátníků může v klíčových okamžicích ironicky vstupovat do hry. A na samý závěr představení, během Prosperova epilogu, chystal západ slunce s třpytivými konfetkami, padajícími jako sníh.

Tahle Bouře měla být nepřekonatelná: nejlepší kus, jaký kdy udělal. Byl jí doslova – teď to vidí – nezdravě posedlý. Zpětně mu připomíná Tádž Mahál, zdobné mauzoleum postavené na počest milovaného stínu, nebo klenoty vykládanou urnu nevyčíslitelné hodnoty, která schraňuje popel. Ne – víc než to, protože uvnitř té bubliny, kterou si hodlal vykouzlit, znovu obživne jeho Miranda.

Tím zdrcenější byl, když mu cizím přičiněním praskla.

3. Bezmezná zrada

Měli začít zkoušet, když se do toho vložil Tony. I po dvanácti letech si Felix vybavuje každičkou slabiku onoho rozhovoru.

Zahájili ho poměrně obyčejně, na pravidelné úterní odpolední schůzce. Na nich předkládal seznam všeho, co od Tonyho potřeboval obstarat a vyřídit, a Tony předestíral šéfovi to, co vyžadovalo jeho pozornost nebo podpis. Takových položek většinou nebývalo mnoho, protože schopný důvěrník všechny důležitější věci mezitím zvládl dojednat sám.

„Vezmu to stručně,“ spustil Felix jako obvykle. S nechutí zaznamenal, že se Tonymu na kravatě střídají řádky zajíců a želv: bezpochyby s úmyslem pobavit. Ten hejsek si liboval – čím dál sebevědoměji – v předražené lacinosti. „Můj seznam na dnešek: zaprvé potřebujeme vyměnit osvětlovače, neumí, co po něm chci. A s tím magickým pláštěm mi ještě –“

„Promiň, Felixi, ale musím ti říct něco, co tě asi nepotěší,“ přerušil ho Tony. Vybavil se na to dalším novým hogo fogo oblekem, což většinou znamenalo účast na schůzi správní rady. Felix se na ně neobtěžoval docházet: předseda Lonnie Gordon byl sice slušný člověk, ale dokázal unudit k smrti, a zbytek rady představovala rota kývacích a razítkovacích paňáců. Těmi se Felix ostatně příliš nezabýval, protože Tony si je už dokázal postavit do latě.

„Jo? A co?“ zeptal se ho. „Špatné zprávy“ běžně věštily nějakou triviální výtku od pobouřeného mecenáše. Musí se Lear opravdu svléknout donaha? Případně účtenku z čistírny od potřísněné divačky v předních řadách, jíž nebyla po chuti interaktivita představení: Macbethova uťatá hlava vlétla na jeviště příliš zprudka, Cornwall zřejmě vyloupl hraběti z Glostru oko poněkud razantněji a ten odporný rosol pak odmítal opustit květinový vzor na hedvábných šatech dotyčné.

Tony se pochopitelně skvěle vypořádal i s takovými mrzutostmi – s elegancí sobě vlastní naservíroval omluvu náležitě úlisně –, a přesto rád udržoval Felixe v obraze pro případ, že by si na něj taková netykavka počíhala u vchodu do zákulisí. Na kritické výtky mívá totiž sklony reagovat přemrštěně a pomocí šťavnatých přívlastků, dodával. Felix namítal, že užívá jazyka v souladu se situací, což Tony nerozporoval, nicméně je třeba si uvědomit, že mecenáš to může posuzovat z jiného hlediska. Navíc by si někdo mohl dovolit citovat ta slova v tisku.

„Bohužel,“ pokračoval Tony dál. Následovala odmlka. Ve tváři se mu usadil zvláštní výraz. Nebyl to přímo úsměv, třebaže prosakoval staženými koutky. Felixovi se zježily chlupy na šíji. „Bohužel,“ zopakoval konečně tím nejpřívětivějším hlasem, „musím ti oznámit, že správní rada odhlasovala ukončení tvojí smlouvy. Coby uměleckýho ředitele.“

Teď byl na řadě on, aby marně hledal slova. „Cože?“ vypravil ze sebe. „To má bejt vtip, ne?“ To nejde, blesklo mu hlavou. Beze mě můžou festival zabalit. Sponzoři se jim rozutečou, herci jakbysmet, nóbl restaurace, krámky se suvenýry a penziony to položí a Makeshiweg se zahrabe zpátky do bezvýznamnosti, z níž ho svou bravurou léto co léto pozvedal, protože jinak mohl ten zapadákov nabídnout leda tak druhou kolej. A na druhou kolej nikoho neutáhnete. Na druhé koleji se jídelní lístek postavit nedá.

„Ne,“ opáčil Tony, „bohužel to není vtip.“ Další odmlka. Felix na něj civěl, jako by toho chlápka viděl poprvé v životě. „Připadá jim, že začínáš trochu ujíždět.“ Další odmlka. „Vysvětloval jsem jim, že se jen těžko vzpamatováváš z toho, že tvoje dcera… prostě že se na tobě podepsala ta tragická ztráta, ale že se určitě brzo sebereš.“ Taková podpásovka Felixovi na chvíli vyrazila dech. Jak si vůbec můžou dovolit využívat to jako omlu-vu? „Dělal jsem, co se dalo,“ nerozpakoval se doplnit.

To byla lež. Věděli to oba. Lonnieho Gordona by podobná rošáda v životě nenapadla a zbytek správní rady tam vysedával jen do počtu. Nastrčené figurky, dosazené Tonym. Osobně všechny členy vybral a doporučil, včetně dvou žen.

„Tak já že ujíždím, jo? Já?“ Právě tohle přece vždycky byla jeho silná stránka!

„Mimo realitu,“ doplnil Tony. „Obávají se o tvoje duševní zdraví. A to pochopitelně dostalo zabrat, když ta malá… na to jsem je taky upozorňoval. Bohužel jsem je nepřesvědčil. Když viděli ten tvůj hábit z kožešin, teda tu skicu. Podle nich tím na nás leda tak poštveš ligu na ochranu práv zvířat.“

„To je absurdní,“ bránil se Felix. „Vždyť to budou plyšáci! Copak bych to dělal z pravejch kůží?“

„Pochop,“ pravil Tony s blahosklonnou trpělivostí, „že o to nejde. Vypadají jako zvířata. A ten plášť není jediná námitka. Kaliban jako mrzák nepřichází už vůbec v úvahu, tos podle nich vyloženě přepísknul. Veřejnost si bude myslet, že si utahuješ z nemohoucích. Odejdou ti v půlce představení. Nebo se nechají vytlačit – nezapomínej, že takovejch tu míváme docela dost… Naši diváci nejsou z nejmladších.“

„Tak to zase přehání rada, ne?“ vybuchl Felix. „Aby se z tý politický korektnosti nepodělali. Znetvoření je přece v textu! A dneska je Kaliban skoro nejoblíbenější postava, sklízí ovace, já jen –“

„To já vím, ale jde o to,“ odtušil Tony, „že s ohledem na granty si nemůžeme dovolit riskovat přízeň diváků. Poslední ohlasy nevyzněly tak docela… jednoznačně. Hlavně ty z minulý sezony.“

„Jak nevyzněly jednoznačně?“ nechápal Felix. „Vloni byly všechny vynikající!“

„Všechny ne. Spousta kritiků tě ztrhala. Radši jsem ti ty články neukazoval. Ale mám je tady s sebou, jestli se chceš mrknout.“

„A cos tím sledoval? Proč jsi mi je neukázal? Copak jsem malej?“

„Špatná kritika tě vždycky vytočí. A pak si vylíváš vztek na našich lidech. Dělá to zlou krev.“

„Mě nic nevytáčí!“ zařval Felix. Tony výlev přešel.

„Tady je výpověď,“ prohlásil a vytáhl z náprsní kapsy obálku. „Správní rada se usnesla na odstupným a děkuje ti za mnohaleté služby. Snažil jsem se tu částku zvednout.“ Teď už úšklebek ani nezakrýval.

Felix sáhl po obálce. Měl sto chutí ji rozcupovat, jenže ta novina ho doslova ochromila. Zažil i příšernější okamžiky, ale výpověď ještě nikdy nedostal. Padáka! Vyhazov! Prostě ho vykopli! Nezmohl se vůbec na nic. „A co moje Bouře?“ hlesl jen. „Tu přece dodělám?“ zaprosil. „To snad jo?“ Jeho vrcholné dílo, ten divadelní zázrak, vybroušený klenot. A oni by ho chtěli zadupat do prachu? Škrtnout. Vymazat.

„Obávám se, že ne. Podle nás – podle nich bude nejlepší udělat za věcí tlustou čáru. To představení se stáhne. Všechny osobní věci z kanceláře ti donesou k autu. A taky budu potřebovat tvůj čip. Ale neprotahuj to.“

„Poženu to na ministerstvo,“ zkusil to Felix malátně. Sám ale věděl, že tudy cesta nevede. S ministrem kultury Salem O’Nallym chodil do školy a už tehdy se rozkmotřili. Začalo to ukradenou tužkou a Felix z té hádky tenkrát vyšel vítězně, jenže Sal měl paměť jako slon. Veřejně – v několika televizních rozhovorech zacílených na Felixův rozkrok – se vyjádřil v tom smyslu, že Makeshiwegský divadelní festival by měl nabízet víc komedií od Noëla Cowarda a muzikálů od Andrewa Lloyda Webbera a podobných autorů. Ne že by Felix měl něco proti muzikálům, svou kariéru začal studentským provedením Frajerů a sazí, ale krmit diváky čistě muzikály…

Za zvuků hudby, nechal se slyšet Sal. Kočky. Američan v Paříži. Stepování. Vycházet vstříc běžnému divákovi. Jenomže běžný divák pobral i Felixovu tvorbu! Je snad motorová pila v Macbethovi takový jinotaj? To přece praští přímo do očí!

„Ostatně ministr už o tom ví,“ podotkl Tony, „a plně s názorem rady souhlasí. Ten záměr jsme se Salem – tedy s ministrem O’Nallym – pochopitelně pro jistotu předem konzultovali. Je mi líto. Vím, že se s tím budeš těžko vyrovnávat, ostatně jako my všichni…“ dodal neupřímně.

„Ale nejspíš už za mě máte náhradu, co?“ vpálil mu Felix, i když se snažil udržet vztek na uzdě. Tak Sal. A dost možná došlo i na tykačku. Jak jinak. On se ovšem nenechá vyvést z míry. Zachová si aspoň cáry důstojnosti.

„Svým způsobem,“ odkašlal si Tony. „Sal… Správní rada mě poprosila, jestli bych se toho neujal. Dočasně, to se ví, než se najde nejvhodnější kandidát.“

Hovno dočasně, pomyslel si Felix. Konečně mu to docvaklo. To zatajování, to tahání za nitky. Ta úlisná úskočnost. Ta nesmírná zrada. Za celou tou všivárnou stál Tony, zosnoval ji od začátku do konce. Počkal si, až bude Felix nejzranitelnější, a pak udeřil.

„Ty svině podrazácká!“ zaječel na něj, aby si ulevil. Mizivě, ve světle toho všeho.

4. Plášť

Dovnitř napochodovali dva chlápci z ochranky. Museli poslouchat za dveřmi a čekat na znamení, což byl zřejmě Felixův křik. Nejradši by si nafackoval za to, že se zachoval tak předvídatelně.

Tony si to asi s ochrankou předem nacvičil – i tenhle výstup zorganizoval dokonale. Dvě vazby, zleva a zprava, jedna černá, druhá hnědá, se zkříženýma rukama a s neproniknutelným pohledem. Zřejmě nováčci: Felix je tu ještě nikdy neviděl. Chytře narafičeno, šéfa neznali, takže je k němu nic nepoutalo. Tony zkrátka myslel na všechno.

„To nebude třeba,“ ohradil se, ale Tony v tu chvíli už nepovažoval za nutné na výrok reagovat. Jen lehce pokrčil rameny, kývl – souhlas mocných, přitakání moci – a oni Felixe vyprovodili na parkoviště, zdvořile, leč nekompromisně. Stačilo by málo, a sevřeli by mu lokty železným stiskem.

Vedle auta už se tyčila hora z lepenkových krabic. Vedle Felixova červeného kabrioletu. Koupil si to fáro z druhé ruky ve snaze vzdorovat krizi středního věku, kdysi dávno, když si ještě připadal jako sekáč. Kdysi dávno před Mirandou, před tou ztrátou. Už tehdy na něm byly stopy rzi a mezitím rozkvetly. Měl v úmyslu tu káru prodat a pořídit si něco střízlivějšího. A u úmyslu nejspíš zůstane: třebaže obálku ještě ani neotevřel, věděl předem, že tenhle padák rozhodně nebude zlatý. Výstřelek v podobě zánovního auta si za něj nepořídí.

Lehce poprchávalo. Chlapi z ochranky mu pomohli naložit věci do zrezivělého mustanga. Prováděli to mlčky, stejně jako on, protože co se na to asi tak dalo říct?

Krabice už stihly nasáknout. Co v nich vlastně bylo? Písemnosti, památky, kdoví? Felixovi to v tu chvíli bylo u prdele. Blesklo mu hlavou, že by se mohl rozloučit velkolepým gestem, třeba tím, že by tu hranici beden na parkovišti podpálil, ale jak? Potřeboval by na to benzin nebo nějakou výbušninu, kterou po ruce neměl, a navíc proč Tonymu přilévat oleje do ohně? (Aby zavolal hasiče, přizval policii, nechal soptícího Felixe odvést v poutech, obvinit ze žhářství a narušování veřejného pořádku? Jistě by neopomněl zaplatit psychiatra. Včetně diagnózy. Vidíte? nadnesl by pak radě. Paranoik. Psychotik. Díkybohu jsme se ho zbavili dřív, než došlo na nějakou rotyku přímo v divadle.)

Když ve třech cpali do auta poslední promáčenou bednu, objevila se na parkovišti osamělá baculatá postavička. Batolil se k nim předseda správní rady festivalu Lonnie Gordon, nad řídce ochmýřenou hlavou na tučném krku zápasil s deštníkem, v druhé ruce svíral igelitku a nějakou hůlku a mezi tím cosi, co vypadalo jako náruč plná skunků s mrtvou bílou kočkou navrch.

Ta proradná padavka stará. Bývalému uměleckému řediteli nestál ani za pohled.

Tlouštík se připloužil loužemi, přičvachtal kachní chůzí, přivalil se a přichrčel jako mrož. „Je mi to moc líto, Felixi,“ zafuněl, když dorazil k zadku auta.

„Nech si to od cesty,“ sykl vyvrženec.

„To já ne,“ pokračoval Lonnie zkormouceně. „Přehlasovali mě.“

„To ti tak věřím,“ procedil Felix. Pak na hůlce zaznamenal liščí hlavu, mrtvou kočku identifikoval jako Prosperův falešný plnovous, z náruče skunků se vyklubal jeho magický plášť. Tedy to, co mělo sloužit jeho režijnímu pojetí. Teď plyšáci zplihli, zmokli. A z chuchvalce té látky na něj zírala vypoulená plastová zvířecí očka, plandaly ocásky. V našedlém denním světle vypadal plášť uboze. Zato na jevišti, doladěný, protkaný listím, s nádechem zlatého spreje a ozdobený kvítím a flitry by působil úchvatně.

„Mrzí mě, že tě to tak vzalo,“ pokračoval předseda. „Říkal jsem si, že by sis to možná chtěl nechat.“ Natáhl k němu ruce s pláštěm, plnovousem a hůlkou, ale Felix nehnul ani brvou a tiše ho probodával pohledem. Nastala trapná chvilka. Lonnieho to očividně trápilo: byl měkkota a obrečel každou tragédii. „Prosím,“ zaškemral. „Na památku. Na všechno, co jsi pro festival udělal.“ Znovu k němu vztáhl náruč. Černý sekuriťák od něj předměty převzal a hodil je na krabice.

„Nemusel ses namáhat,“ utrousil Felix.

„A ještě tohle.“ Lonnie mu podal igelitku. „Tady je ten tvůj scénář. K Bouři. Dovolil jsem si tím zalistovat a tvoje poznámky… bylo by to vynikající představení,“ dodal roztřeseným hlasem. „Třeba se ti to jednou bude hodit.“

„To si snad děláš legraci, ne?“ obořil se na něj režisér. „Zničili jste mi s tím hajzlem Tonym kariéru, a ty to dobře víš. To už jste mi rovnou mohli vpálit kulku do zad!“ Trochu přeháněl, ale potřeboval někomu vyráchat čumák ve vlastním neštěstí. Někomu s měkkým srdcem a ohnutou páteří, kdo si čumák vyráchat nechá. Na rozdíl od Tonyho.

„Uvidíš, že se z toho brzo oklepeš!“ utěšoval ho Lonnie. „Tvůrčí duch jako ty, talent… O ten se určitě budou všude… A s novou příležitostí začne…“

„Začne?“ zaškaredil se Felix. „Je mi padesát, prokristapána. Nemyslíš, že na začátky už je trochu pozdě?“

Lonnie polkl. „Chápu, že máš asi… Chystáme se dát na příští schůzi dohromady oficiální poděkování, a dokonce padl návrh postavit ti sochu, teda nechat udělat bustu a třeba po tobě pojmenovat fontánu nebo…“

Tvůrčí duch. Talent. Jo, tím se branže ohání věčně, pomyslel si. Vřelé díky správní rady jsou mu teď platný jako mrtvýmu zimník. Mnichovi pták. Jeptišce kozy… „S bustou mi můžete, víš co…“ Ale pak se slitoval. „Děkuju, Lonnie. Já vím, že to myslíš dobře.“ Podal mu ruku. Utěšitel ji stiskl.

Neskanula mu přes zarudlou tvář slza? Nezachvěla se mu čelist? Ten dobrák by se měl mít s Tonym v zádech na pozoru, napadlo Felixe. Zvlášť když si nedokáže nechat pro sebe ani výčitky svědomí. Tony by se s ním moc nepáral: smete kohokoliv, kdo se mu postaví do cesty, zbaví se váhavců, obklopí se neurvalci, okleští každou nepotřebnou větev.

„Kdybys potřeboval doporučení,“ mumlal Lonnie, „rád ti ho… nebo… Chápu, že… Ale možná ti chvíle klidu… Bylo toho na tebe… Přepínal ses, protože zapomenout na tu hroznou… Je mi to tak líto, nikdo by neměl…“

Lonnie se zúčastnil pohřbu, obou pohřbů – i toho Nadiina. A smrt Mirandy ho tolik zasáhla. Vhodil jí do hrobečku kytici čajových růží, trochu teatrálně, říkal si tehdy Felix, přestože to gesto ocenil. A pak se dočista přestal ovládat a vzlykal do kapesníku zvíci ubrusu.

Na pohřbu byl i Tony, vzal si na to černou kravatu, had jeden, a tvářil se jako ztělesnění žalu, ačkoliv už v duchu musel osnovat puč.

„Díky,“ zopakuje tedy, aby Lonniemu usnadnil práci. „Já to nějak zvládnu. A vám taky,“ obrátí se k oběma korbám. „Za pomoc.“

„Šťastnou cestu, pane Phillips,“ popřeje mu jeden z vazounů.

„Hm,“ odkašle si kolega. „Akorát děláme, na co nás najmou,“ dodá omluvně. Nejspíš vědí, jak člověku je, když dostane vyhazov.

Pak Felix nasedl, vycouval neuspokojivým vozem z parkoviště a zamířil do zbytku života.

5. Pán nuzné chýše

Zbytek života. Jak bezbřehé mu to kdysi připadalo. Jak rychle to uběhlo. Kolik z toho promarnil. A jak brzy to skončí.

Když opouštěl parkoviště, neměl vůbec dojem, že odjíždí. Namísto toho nabyl přesvědčení, jako by ho někdo někam odnášel, jako by ho hnal pryč zvedající se vítr. Dala se do něj zima, třebaže mrholení ustalo, vysvitlo sluníčko a pustil si topení. Byl v šoku? Ne, netřásl se. Opanoval ho ledový klid.

Divadlo s třepetavými vlaječkami i fontána s chrliči v podobě delfínů i nádvoří a okolní parčík posetý květinami a slavnostně nastrojení návštěvníci s kornouty zmrzliny záhy zmizeli. Hlavní makeshiwegská ulice plná luxusních restaurací a hospůdek zdobených hlavami antických básníků a prasátek a renesančních královen a žabáků a trpaslíků a kohoutů, lemovaná krámky s výprodejem keltského vlněného zboží a obchůdky s eskymáckými soškami a butiky s anglickým porcelánem, které postupně nahradily úhledné viktoriánské domy z režného zdiva s příležitostnou nabídkou vol-ných pokojů, přešla v řádku večerek a opraven bot a thajských nehtových studií a zaplivaných barů. Po několika dalších semaforech za ním zmizel i výprodej koberců a zboží z jiných velkoobchodů, dokonce i mexické řetězce s rychlým občerstvením a hamburgerové ráje v nákupních zónách na periferii. Nechal se unášet do neznáma.

Kde se to ocitl? Netušil. Kolem něj se táhly nekonečné lány, něžná zeleň jarní pšenice, temnější odstíny klíčící sóji. Ostrůvky stromů rozpínaly zpeřené či lesklé listoví kolem stoletých statků se stále využívanými stodolami ze zešedlých prken a linii obzoru přerušovala sila. Asfalt ustoupil štěrku a výmolů přibylo.

Zpomalil, porozhlédl se. Zatoužil po nějakém brlohu, doupěti, díře, kam by se mohl zahrabat, kde by nikoho neznal a nikdo by neznal jeho. Útočišti, kde by se z toho všeho mohl vylízat, protože teprve teď si začal připouštět, jak nevýslovně ho ten náhlý zvrat ranil.

Za den, za dva, nanejvýš za tři rozšíří Tony tiskem nějakou báchorku. A v ní bude černé na bílém stát, že Felix rezignoval na funkci uměleckého ředitele, aby mohl zamířit jinam, ale téhle fámě nikdo neuvěří. Kdyby zůstal v Makeshiwegu, měl by vzápětí na krku smečku senzacechtivých reportérů, kteří by si pád mocného kumštýře nenechali ujít. Telefonovali by mu, slídili by kolem, skočili by po něm v některém z místních podniků, tedy pokud by udělal tu chybu a stavil se tam. Ptali by se ho, zda by se k tomu chtěl vyjádřit, a doufali by, že z toho vytlučou nějakou nosnou scénu, protože vznětlivá povaha nikdy nemívá daleko k povyku. Ale k čemu povyk? Jen by zbytečně plýtval dechem – čeho by tím docílil?

Slunce se klonilo k západu a světlo v ostrém úhlu žloutlo. Jak dlouho tudy proplouval? A kde to tady vlastně je? Pokračoval dál.

Po nějaké době kousek od silnice zpozoroval prapodivnou stavbu na konci nevyužívané cesty. Jako by byla zabudovaná do nízkého svahu, vrostlá do země až na přední stěnu. Měla jen jedno okno a dveře zely dokořán. Z té stěny vystupovala roura komína, lámala se v kolínku a končila plechovou čepičkou. Zaznamenal i prádelní šňůru s jediným kolíčkem, který z posledních sil držel cár utěrky. To by bylo to poslední místo, kde by ho někdo hledal.

Neuškodí se podívat. A tak se Felix podíval.

Zakotvil na kraji silnice a vykročil po cestě. O nohavice mu šustila vzrostlá tráva a býlí. Se skřípěním rozevřel dveře ještě víc, ale kapka oleje do veřejí by to dozajista spravila. Nízký strop s trámy z kulatin kdysi někdo nabílil, teď ho pokrývaly pavučiny. Prostor byl cítit hlínou a dřevem, ale ne nepříjemně, s příměsí popela: topilo se tu litinovými kamny se dvěma plotnami a malou troubou, trochu zrezlou, ale jinak netknutou. Dvě místnosti, obývací a přístěnek, který nejspíš sloužil jako ložnice. Měl jen světlík – sklo asi někdo nedávno vyměnil – a postranní dveře na zástrčku. Odšoupl ji a otevřel. Vedly na zarostlou cestičku ke kadibudce. Díkybohu se nebude muset snížit ke kopání latríny: to za něj udělali jiní.

Kromě starodávné almary v ložnici a červeného umakartového stolku se stříbrným lemováním v obytné kuchyni nebyl uvnitř žádný nábytek, jediná židle. Jen na zemi široká prkna – alespoň bude ušetřen bahna. A ještě dřez v kuchyni s ruční pumpou. A dokonce i žárovka, která se jako zázrakem rozsvítila. Někdo tu zřejmě žil i později než asi tak kolem roku 1830.

Obydlí skýtalo sotva to nejnutnější, ale kdyby se mu podařilo vypátrat majitele, domluvit se s ním a dát to tu trochu do kupy, posloužilo by.

Rozhodnutím pro tuhle pastoušku a strádání s ní spojené by se pasoval do role trucujícího. Sebemrskačsky by si hrál na poustevníka. Sledujte, jak tu v té nuzné chýši trpím. Uvědomoval si, že jediným divákem takového jednání by byl on sám. Sám sebe by svéhlavě uvrhl do naprosté netečnosti. Jak dětinský nápad!

Ale co jiného mu ve skutečnosti zbývalo? Byl příliš slavný na to, aby dokázal najít jinou práci, a sotva by dosáhl srovnatelného postavení, sotva by se uplatnil tak, jak by chtěl. Dokud má klíče od pokladnice s granty v kapse Sal O’Nally, uzamkne mu šikovně přístup i k jakémukoliv významnějšímu postu: Tony by nestál o soka, nehodilo se mu do krámu, aby Felix předčil Makeshiweg z nějaké výhodnější pozice. Tony se Salem by spojili síly – což už se očividně stalo – a postarali by se o to, aby jejich oběť zůstala potopená. Tak proč jim dělat radost a snažit se udržet nad vodou?

Vrátil se stejnou cestou do Makeshiwegu a zaparkoval před cihlovým domkem, který si pronajal na danou sezonu. Od té nemyslitelné chvíle, co… Když už teď neměl rodinu, ztratil i potřebu vlastnit dům. Pronajímal si domy od neznámých lidí. Nechal si jen pár kousků nábytku: postel, psací stůl, lampičku, dvě staré dřevěné židle, které si s Nadiou vybrali v bazaru. Nějakou tu osobní veteš. Pozůstatky někdejšího plnohodnotného života.

A pochopitelně Mirandinu fotografii. Měl ji neustále nablízku, aby se na ni mohl podívat, kdykoliv by se začal propadat do temnoty. Pořídil tu momentku vlastnoručně, když byly dcerce necelé tři roky. Poprvé se tehdy sama houpala. Zvrátila hlavu a nadšeně se smála: letěla vzduchem, pěstičkami svírala provazy, ranní světlo jí obkroužilo vlasy zlatavou svatozáří. Teď ji rámovalo stříbro, stříbrný okenní rám. A ona za tím kouzelným oknem žila dál.

Teď zůstane uzamčená za sklem, protože zkáza Bouře smetla i ji – Mirandu, kterou hodlal stvořit nebo snad vzkřísit.

Tony mu bezostyšně upřel i setkání se zaměstnanci, s technickým personálem, se členy souboru. Nemohl se ani rozloučit. Dát průchod lítosti, že se jeho Bouře neuskuteční. Vyvedli ho odtamtud jako zločince. To se ho snad ten šupák a jeho mimoňové báli? Měli snad strach, že se ostatní postaví na jeho stranu a vzbouří se proti nim, svrhnou je? Vážně si mysleli, že Felix má takovou moc?

Zavolal stěhovákům a zeptal se, jak rychle by mohli přijet. Hoří to, nečekaně se musí sbalit a všechno někde uskladnit, připlatí si za expresní vyřízení. Pronajímate-li vypsal šek až do konce smluvního období. Zaskočil do banky, uložil tam tu almužnu, s níž ho Tony vypakoval, a informoval poradce, že se chystá změnit adresu a oznámí mu ji poštou.

Naštěstí si něco naspořil. Na nějakou dobu se může stáhnout ze světa.

Dalším úkolem bylo vystopovat majitele vyhlédnutého obydlí. Dojel autem zpátky na štěrkovou cestu ke stráni a zkusil štěstí v nejbližší usedlosti. Otevřít mu přišla nevýrazná čtyřicátnice středního vzrůstu. Vlasy neurčité barvy měla stažené do culíku, na sobě džíny a mikinu, na linu se vzorem dlažby za ní se válela plastová hračka. Felix ztuhl.

Rozkročila se ve dveřích a zkřížila ruce na prsou. „Vy už jste tu neska jednou byl, co? Zahlídla jsem vaše auto nahoře u chaty.“

„Ano,“ odpověděl co nejšarmantněji. „A chtěl jsem se zeptat, jestli nevíte, komu patří.“

„Proč?“ opáčila. „Nám ne. Nic za to neplatíme, daně nebo tak, estli vám de vo todle. Ta ratejna nemá žádnou cenu. Zůstala tady po nějakejch průkopnících, než se vzmohli na něco lepšího. Řikala jsem Bertovi, že už ji měl dávno zlikvidovat.“

No vida, pomyslel si Felix. Tak to se možná domluvíme. „Měl jsem jisté zdravotní potíže,“ předeslal, což nebyla tak docela lež. „A potřeboval bych klid na zotavení někde v přírodě. Zdejší vzduch by mi udělal dobře.“

„Vzduch,“ odfrkla. „Vzduchu je tady habaděj, jestli vám de vo todle. A zadarmo, teda co já vim.“

„Chtěl bych se tady na nějakou dobu usadit,“ upřesnil a nasadil odzbrojující úsměv. Ať si myslí, že je trochu na hlavu, ale ne tak docela. Cvok, ale ne šílenec. „Rozumí se, že bych vám za tu střechu nad hlavou platil. V hotovosti,“ dodal.

Na to pochopitelně slyšela a pozvala ho dál, aby podrobnosti probrali u stolu. Nijak se netajila tím, že z nabídky ráda něco vytříská. Na vojtěšce nezbohatnou a Bert – manžel – k tomu rozváží bomby s plynem, aby vůbec vyšli, a v zimě lidem odklízí cesty. Věčně je v trapu a ona je na všecko sama. Zase si odfrkla a pohodila hlavou: „všecko“ zahrnovalo otrapy Felixova typu.

A jala se vypočítávat, kdo chajdu využíval, naposledy „dva hipíci, von byl malíř a vona taková ta, co se tahá s malířema“ – ale to už je tak rok zpátky. A předtím jeden její strejc, když se neměl kam vrtnout, a předtím Bertova teta, který zase strašilo ve věži, a musela se tudíž někam uklidit. Co bylo dřív, to neví, páč tu sama nebydlela, podle starousedlíků je ovšem ta díra prokletá, ale na to ať Felix nedá, to je jen taková povídačka, prohlásila posměšně, místní taky skočej na všecko, co jim kdo nakuká. (Takže na to nejspíš skočila i ona.)

Dohodli se, že se tam Felix může zabydlet a trochu si to přizpůsobit. Bert mu v zimě prohrábne cestičku, aby se nemusel plahočit závějema. Maude – tak jí říkají – od něj bude očekávat obálku s hotovostí vždycky k prvnímu, a kdyby se na to náhodou někdo vyptával, přespává tam zdarma, páč je její strejček. Zajistí mu s Bertem i dříví na topení: může mu ho vozit jejich synátor traktorem, velikej je na to dost. To vše bude mít v ceně. A kdyby Felix chtěl, může mu i prát, ale to už by mu teda připočetla extra.

Felix jí poděkoval a prohlásil, že uvidí, jak se to vyvine. Za sebe si vymínil, že o něm Maude pomlčí. Nestojí o to, aby o jeho útočišti kdokoliv věděl. Má pro to svoje důvody, ale není za tím žádná černota.

Podívala se na něj úkosem, to s tou černotou mu zřejmě nevěřila, ale nijak se tím neznepokojovala. „Na to se můžete spolehnout,“ ubezpečila ho. A on jí to kupodivu věřil.

Ve dveřích si potřásli rukou. Stiskla mu ji pevně, téměř chlapsky. „Jakže se to vlastně menujete?“ zajímala se ještě. „Teda jako, co mám říct, dyby něco?“

Zaváhal. Do toho vám nic není, třepotalo se mu na rtech. „Vévoda.“

6. V temných propastech

Felix brzy zjistil, že zmizet nedá člověku zase tolik práce a že svět jeho zmizení snáší poměrně dobře. Pro trhlinu, která po něm zničehonic zůstala v předivu makeshiwegského festivalu, se brzy našla záplata – samozřejmě v podobě Tonyho. A jelo se dál, jak už to bývá.

Kam se Felix poděl? To byla záhada, do jejíhož vyřešení se nejspíš nikdo příliš nehrnul. Dovedl si představit, co se asi šušká. Že by se zhroutil? Skočil z mostu? Přece jen ho ztráta tý malý musela chudáka zasáhnout, a když se vzápětí tak posedle vrhnul na tu svou šílenou Bouři, jeden si až říkal… Ale nemuseli si to říkat dlouho, protože pokud si tím vůbec někdo lámal hlavu, prázdno po Felixovi bezesporu záhy zaplavily mnohem naléhavější otázky a úkoly a veškeré dohady, které snad čeřily vodu, jistě brzy opadly. Bylo třeba pracovat na vlastní kariéře, navrčet se roli, vypilovat detaily.

Tak na toho prevíta bláznivýho, připíjeli mu nejspíš Na ropuši nebo v Pomazané hlavě nebo U Šesti šotků nebo kde všude se festivaloví herci a kulisáci scházeli ve volných chvílích na skleničku. Na maestra! Na Felixe Phillipse, ať je, kde je.

Felix si přesunul účet do pobočky ve Wilmotu, o dvě města dál, kde si na své jméno pronajal poštovní schránku. Přece jen byl ještě naživu: a v takovém případě se jistým povinnostem nevyhne, například daňovému přiznání. Ničím by na sebe nepoštval psy víc než takovým opominutím. Toť minimální cena za to, že je člověku vůbec dovoleno chodit po povrchu zemském, dýchat, jíst, vyprazdňovat se, pomyslel si hořce.

V bance si otevřel ještě jeden účet na F. Vévodu s poukazem na to, že jde o umělecký pseudonym. Jsem spisovatel, vysvětlil úředníkovi. Potěšilo ho, že má alter ego, náhradní já bez pochmurné minulosti. Felixe Phillipse vzala voda a na břeh vyvrhla F. Vévodu a dala mu druhou šanci – přestože zatím ještě nedokázal určit jakou.

Pro daňové účely si ponechal své občanské jméno. Bude to jednodušší. Pro Maude a Berta byl však „panem Vévodou“, stejně jako pro jejich zakaboněnou holčičku Crystal (nejspíš utvrzenou v domnění, že nový nájemník unáší a požírá děti) a náctiletého fracka Waltera, který mu prvních pár let (než se za prací odstěhoval na západ) skutečně podzim co podzim složil u skromného obydlí hromadu dříví.

Nějakou dobu se v té pastoušce pokoušel povyrazit představou, že Maude je babizna Sykorax a Walter zase Kaliban, jen zpola lidský nosič dříví a poskok, obsadil si je do své soukromé Bouře – Bouře, jež se odehrávala v jeho mysli –, ale to mu nevydrželo dlouho. Ani jeden danou postavu nevystihoval: manžel Bert nedostačoval ďáblovi a ta malá zavalitá protiva Crystal by ani v nejmenším nezastala part pružného proutku v podobě Mirandy.

Navíc se v téhle domácnosti nevyskytoval Ariel, ačkoliv Felix zaplatil Bertovi, šikulovi se zlatýma rukama, aby mu sem ze statku natáhl ještě jeden elektrický kabel: bezpochyby načerno, jako to kdysi udělal už s tím prvním. Díky tomu si mohl za chladných dní při-topit a pořídit si malou ledničku a dvouplotýnkový vařič, jen je nesměl pustit všechny najednou, aby nevyhodil pojistky. Koupil si i varnou konvici. Maude propočítala, kolik elektřiny asi tak může spotřebovat, a přirazila mu to k nájmu. Pokud by tedy její rodina měla vystupovat v Bouři, pak jedině coby bezvýznamní duchové: jako zdroj energie, byť ani v tom nevynikali, vtipkoval si pro sebe.

Kromě obálky s hotovostí, kterou k prvnímu každého měsíce doručoval do Maudiny hrubé dlaně, nepřicházel se svými domácími, pokud se tak vůbec dali nazývat, prakticky do styku. Hleděli si svého. A on taky.

Ale čeho si to vlastně hleděl?

Záměrně se vyhýbal zprávám z divadelního světa, nečetl o divadle a snažil se na něj nemyslet. Rána byla ještě čerstvá. Jenomže se mu to příliš nedařilo. Podvědomě kupoval místní i okolní plátky, přeletěl kritiky a pak je roztrhal na podpal.

Zpočátku se snažil zahnat žal a chmury úpravami venkovského sídla. Práce na něj měla vskutku blahodárné účinky. Vygruntoval a vymetl pavučiny, dojel si do úschovny pro svých pět švestek a nastěhoval je dovnitř. Pomocí oleje a nového těsnění zprovoznil ruční pumpu. Kadibudka neskrývala žádné nepříjemné překvapení: byla plně funkční a zatím ani nezapáchala. Zakoupil balení hnědého granulátu – podle reklamy na obalu sen každé kadibudky – a pravidelně ji tím výdobytkem zásoboval. Ložnici vybavil koberečkem a nočním stolkem. A z něj se na něj rozzářeně smála Miranda na fotografii.

I přes ty dojemné pokusy vykouzlit si tu domov však spával neklidně a trhaně.

V železářství ve Wilmotu si opatřil nějaké to nářadí: kladívko, kosu. Posekal plevel kolem poustevny, umyl okna a učinil i povážlivý pokus o očistu světlíku. Napadlo ho, že by si tu mohl založit zahrádku, zrýt záhon a něco si vypěstovat, rajčata nebo jinou zeleninu. Nakonec od toho upustil: nic se nesmí přehánět. I tak měl do čeho píchnout. Nezahálel.

Přesto mu to nestačilo.

Vypravil se do knihovny a probíral se knížkami. Ideální příležitost dohnat četbu klasiky, jíž se nestihl prokousat v mládí. Bratrů Karamazových, Anny Kareninové, Zločinu a trestu… Ale vzdal to – až příliš věrně zachycovala skutečný život, jen by ho utvrzovala ve smutku. Tím víc ho to táhlo ke knížkám pro děti a mládež, v nichž nakonec všechno dobře dopadne. K Anně ze Zeleného domu, Petru Panovi. K pohádkám: Sněhurce, Šípkové Růžence. Ke kráskám, které ležely mrtvé ve skleněné rakvi nebo na posteli s nebesy, a přece díky lásce jako zázrakem znovu obživly. Právě po tomhle toužil. Toužil zvrátit osud.

„Vy máte vnoučata, že jo?“ optala se ho vlídně paní knihovnice. „Čtete jim?“ Přikývl a usmál se. Proč jí vykládat, jak se věci ve skutečnosti mají?

Po nějaké době vyčerpal i tenhle zdroj. Hanebně často jen tak vysedával ve stínu v pruhovaném lehátku, které objevil někde v bazaru, a civěl do prázdna. Když se to dělá dostatečně dlouho, člověku se zdá, že vidí věci, které tam tak docela nejsou, ale to ho neznepokojovalo. Tvary v mracích, tváře ve větvoví. Nepřipadal si s nimi tak osaměle.

Na mozek mu začalo lézt i ticho. Jenže ono to vlastně ani ticho nebylo. Ptačí zpěv, vrzání cvrčků, ševelení větru v korunách. A bzukot much coby kontrapunkt z kadibudky. Znělo to líbezně. Konejšivě. Když chtěl před tou neutichající polohudbou občas utéct, nastoupil do čím dál nevyzpytatelnějšího kabrioletu a zajel si do Wilmotu koupit něco v železářství, jen aby zaslechl obyčejný lidský hlas. Po pár letech nashromáždil slušnou sbírku lepidel a všehochuť šroubků, háčků a sko-biček. Začínalo mu z toho hrabat? Považovali ho za neškodného místního podivína? Stal se předmětem zdejších klepů, nebo ho nikdo nebral na vědomí? Záleželo mu na tom vůbec?

A pokud ne, tak na čem mu záleželo? Šlo mu o něco podobně jako kdysi, když dychtivě toužil rozhýbat divadelní svět a otřásat jím? O co stál? Pro co teď žil? Ztratil životní náplň i lásku. Obě své lásky. Hrozilo, že ustrne. Že přijde o veškerou sílu. Že propadne netečnosti. Naštěstí neměl chuť ani nasávat nebo se poflakovat po barech.

Mohl se stát jedním z tolika stárnoucích mužů bez cíle, bez vášní či špetky ctižádosti, kteří se plouží po zeměkouli. Mohl se vydat na cesty: mohl si to víceméně dovolit. Ale moc by toho nenacestoval ani si od harcování příliš nesliboval, protože kam by se taky chtěl nechat zavést? Mohl to dát dohromady s nějakou osamělou ženskou a užít si s ní, aby se v tom nakonec plácali ve dvou. Založení nové rodiny nepřicházelo v úvahu, poněvadž nikdo nedokázal nahradit ty, o něž přišel. Ty ztracené. Mohl se stát členem nějakého klubu, začít hrát bridž nebo fotografovat nebo malovat akvarely. Až na to, že bridž nesnášel, k fotografování ho nic neponoukalo a mizerným malováním si život nezachrání.

Chtěl si ho vůbec zachránit? A pokud ne, tak co?

Mohl se oběsit. Mohl si prohnat hlavou kulku. Mohl se utopit v Huronském jezeře, nebylo odtud zase tak daleko.

Jalové úvahy. Nemyslel to vážně.

Takže?

Potřeboval se na něco zaměřit, najít nějaký smysl. A o tom dumal na pruhovaném lehátku. Nakonec dospěl k závěru, že má dvě možnosti: dva scénáře, které by ho dokázaly uspokojit. Časem začaly nabývat zřetelnějších obrysů.

Zaprvé se potřeboval vrátit ke své Bouři. Potřeboval ji uvést na jevišti, nějak, někde. Důvody, jež ho k tomu vedly, přesahovaly čistě divadelní rámec a nesouvisely nikterak s jeho pověstí, s jeho kariérou – s ničím takovým. Prostě musí vysvobodit svou Mirandu ze skleněné rakve, musí ji znovu přivést k životu. Jenže jak to udělat, kde najít herce? Herci nerostou na stromech, i když těch bylo kolem jeho útočiště požehnaně.

A zadruhé se chtěl pomstít. Prahnul po pomstě. Snil o ní. Tony se Salem musejí trpět. Jeho nynější neštěstí zapříčinili oni, nebo hlavně oni. Sehráli s ním špinavou hru. Ale jakou podobu by taková pomsta měla nabýt?

Napřímil svou touhu dvojím směrem. A ona den ze dne rostla. Ale jak ji propojit, jak ji uspokojit?

7. Břehy rozumu

Jeho Bouře bude muset počkat, nedá se nic dělat: kde by na to vzal? Nejdřív se tedy zaměří na pomstu.

Jak to provést? Vláká Tonyho pod příslibem soudku archivního sherry kamsi do zatuchlého sklepení a pak ho tam zazdí? Jenže Tony není zrovna labužník. Na vybraném jídle a pití si nezakládá pro jejich lahodnost – vyznává je čistě jako odznaky vysokého postavení. A není padlý na hlavu, aby se vypravil s Felixem někam do tmy bez doprovodu ozbrojených goril, protože moc dobře ví, že bývalý parťák má kupu důvodů, proč se s ním vypořádat.

Svede Tonymu manželku, nebo spíš prohnaně naznačí, že se toho zhostil někdo mladší? Jenomže Tonyho manželka je výstavní kousek z alabastru, ne-li dokonce z ledu: figurína, která se snad ani svést nedá. A i kdyby se nakrásně její neviditelná cudnost někomu podvolila, proč do toho zatahovat někoho z mlaďochů, byť by to byl sebevětší hejsek a kaňour. Proč na toho chudáka přivolávat Tonyho hněv, když má teď na zarážení postupu mnohem větší arzenál než jen dýku do zad? I hejskům jednou vyprší čas a mělo by jim být dopřáno trávit ho v bazénech a navoněných poduškách paniček, dokud jsou ještě bujní. Dokud nezvadnou, dokud se nedostaví skleslost a nepřipraví je o dar soustředění.

Vplíží se do Tonyho domu / kanceláře / oblíbené restaurace a vpraví tomu zrádci do oběda jedovatou látku, která by mu přivodila nevyléčitelnou nemoc, neřkuli přivolala vleklou a bolestivou smrt? Pak by se Felix mohl přestrojit za lékaře, objevit se v Tonyho nemocničním pokoji a popást se na jeho utrpení. Za záhadnou vraždou v jedné z knížek nakonec stály cibulky narcisů. Oběť je spořádala v cibulačce, pokud si dobře vzpomínal.

Ne, ne. Pouhé fantazírování. Tak melodramatickým způsobům pomsty už odzvonilo a ani by se na ně nezmohl. Bude muset postupovat mnohem rafinovaněji.

Poznej svého nepřítele, to doporučovali všichni odborníci. Začal tedy mapovat veškerý Tonyho pohyb: kam chodí, co dělá, co kde utrousí, všechna jeho televizní vystoupení. Zaznamenával cokoliv, čeho Tony docílil – a Tony rád něčeho dociloval a postaral se, aby se mu za to dostalo patřičného uznání i ohlasu.

Zprvu se takhle nepřímo dalo slídit snadno: stačilo jen obstarat si jeden ze dvou tehdejších makeshiwegských plátků a nalistovat zprávy či klepy z kumštýřského a společenského dění. Tony kraloval večírkům, těšil se zájmu dobročinných spolků a ochotně poskytoval rozhovory. Felix skřípal zuby nad Manažerem roku v oblasti umění, pak nad oceněním Kulturní počin, jehož se Tonymu dostalo za to, že programem divadelního festivalu dokázal přilákat celé autobusy školáků ze širokého i dalekého okolí a dítka pak seděla na Hamletovi a za šepotu a hihňání sledovala, kterak se na jevišti vrší mrtvoly. Přitom ten program připravil on sám. Vlastně za většinou cen, které shrábl Tony, stály Felixovy nápady.

V pátém roce jeho poustevničení přišla další pocta: Ontarijský řád. Bla bla bla, zabručel si pro sebe Felix. Jen si tu parádu pěkně připni k těm ostatním, jestli máš ještě kam, hochštaplere!

V šestém roce nabral Tony jiný směr. Vyměnil vedení festivalu za politiku, nechal se zapsat na městskou kandidátku a pak coby známá tvář místního veřejného života získal křeslo v zákonodárném sboru provincie a s ním i čestný titul před jménem. Ministrem kultury byl nadále Sal O’Nally, takže se oba ocitli v jednom hnízdě a určitě si ho pilně vystlávali. Uměli si to zařídit, ptáčkové, jen co je pravda!

Nepotrvá dlouho a Tony se vetře do vlády, předvídal Felix. Každopádně už se o veleváženém panu poslanci v tomto duchu hojně hovořilo. Na fotografiích zaujímal ministerskou pózu.

Technologický pokrok mu časem přidal ke skromné špionážní výbavě další dalekohled: čmuchala jménem Google. Felix kdysi míval služební počítač, ale přišel o něj spolu s funkcí. Nějakou dobu navštěvoval internetovou kavárnu ve Wilmotu a lepil se Tonymu na paty odtamtud. Když byl donucen opustit festivalové dění, zrušil svůj pracovní e-mailový účet – aby mu nezvedal žluč všechen ten pokrytecký soucit –, ale teď si založil dva nové, jeden řádný a druhý na pana Vévodu, na jehož jméno bylo vystaveno i pár kreditních karet. Zaobíral se též myšlenkou pořídit panu Vévodovi řidičský průkaz, to už by ovšem zacházel příliš daleko.

Protože se v internetové kavárně vyskytoval nápadně často – a bál se, aby ho někdo nepodezíral, že sem chodí civět na porno –, sehnal si za pár babek počítač z druhé ruky. Nechal si do pastoušky přivést telefonní linku od Maude a přes modem se připojil na internet. Po nějaké době naštěstí natáhli kabel podél zadní silnice a on přešel na vysokorychlostní síť, pořídil si router, a mohl tak špehovat rychleji a bezpečněji.

Nepřestával žasnout nad tím, co všechno se dá o člověku na síti zjistit. Na jedné straně se v koutku nad Googlem krčil Felix, na druhé brázdili svět Tony se Salem a netušili, že se za nimi táhne jako stín: že se na ně dívá, nespouští je z očí, pronásleduje je.

Na co Felix čekal? Neměl ponětí. Že mu náhoda přihraje příležitost, poskytne jistou možnost? Že mu ukáže, kudy na ně? Že ho upozorní na chvíli, kdy poměr sil převáží v jeho prospěch? To sotva, ale potlačovaný hněv se v něm hromadil a nedovoloval mu špehování vzdát. Hněv a taky potřeba učinit spravedlnosti zadost.

Uvědomoval si, že tohle slídění tak trochu přerůstá v úchylku, mírnou, leč zjevnou. Jenomže šílenství se mu do života začínalo vkrádat čím dál víc ještě z jiné strany.

Zpočátku pouze přepočítával, kolik let by bylo Mirandě, kdyby žila. Teď pět, teď šest, teď by jí nejspíš mohl vypadnout první zoubek a teď by se učila psát. Honilo se mu to hlavou stále častěji. Zprvu si jen tak smutně snil.

Od snění však nebylo zase tak daleko k představám, že tam pobývá s ním, třebaže neviditelná. Říkejme tomu třeba výplod obrazotvornosti, vrtoch, smyšlenka, s níž si pohrával: nevěřil tomu doopravdy, ale oddával se té neskutečnosti, jako by byla skutečná. Ve wilmotské knihovně se znovu poohlížel po dětských knížkách, z nichž teď po večerech předčítal nahlas. Zčásti proto, že mu to dělalo dobře – hlasově neztratil nic ze svých dřívějších kvalit, naopak se díky tomu mohl ještě zdokonalovat – a zčásti tím dokresloval i stvořenou iluzi. Neseděla snad vedle něj malá holčička a nenaslouchala mu? Ne, ve skutečnosti ne. A přece ho dojem, že tomu tak je, tolik uklidňoval.

Když byla Miranda ve věku pro první, druhou, třetí třídu, pomáhal jí s učením: proč ji ostatně posílat do školy? Sedávali spolu za umakartovým stolem na starých dřevěných židlích. „Šest krát devět?“ zkoušel ji. Byla tak bystrá! Téměř nikdy neudělala chybu.

Pak začali společně vařit, což bylo jedině dobře, protože jinak by na jídlo občas zapomínal. A ona ho něžně kárala, když jedl málo. Dojez, co máš na talíři, nabádala ho. Sama měla nejradši špagety se sýrem.

V osmi ji zasvětil do šachů. Učila se rychle a brzy ho porážela dvakrát častěji než on ji. Jak soustředěně zkoumala šachovnici a při tom si cucala koneček copu, který se naučila zaplétat úplně sama! Jak jen mu poskočilo srdce radostí, když mu dala mat, ačkoliv předstíral zdrcení! Pokaždé se rozesmála, poněvadž věděla, že to jen hraje. Kdyby ho něco doopravdy zdrtilo, snažila by se ho ukonejšit a povzbudit. Dokázala se do něj vcítit, nic jí neuniklo. Jen svůj hněv se před ní snažil skrývat, zlost na Tonyho, na Sala – zmátlo by ji to. Když sledoval jejich šaškování na internetu a bručel si pod fousy, hrála si vždycky někde venku.

Trávila na čerstvém vzduchu celé dny, pobíhala po sousedním poli nebo v lesíku za chatrčí. Zakroužili-li nad loukou motýli, věděl, že je honí ona. Když se z lesa ozval křik sojek nebo vran, hádal, že se Miranda asi potuluje tam. Klábosila s veverkami, plašila tetřevy. Za šera jí na cestu svítily světlušky a sovy ji zdravily tlumeným houkáním.

Nezastavila ji ani zima. Bez váhání vyklouzla ven do kvílícího větru, na zavátou cestičku. Ani se nezachumlala, jak by měla, přestože ji opakovaně nabádal, aby si vzala rukavice, ale nedoplatila na to: nachlazení i chřipka se jí vyhýbaly. Vlastně nikdy nestonala, na rozdíl od něj. A když jeho něco skolilo, obcházela ho po špičkách a dělala si o něj starosti – zato on se o ni strachovat nemusel, protože co by se jí taky mohlo přihodit? Jí přece nic ublížit nemohlo.

Nikdy nevyzvídala, kde se tam vzali, co se přihodilo, že spolu žijí sami dva takhle v ústraní, daleko od lidí. A on jí o tom nehodlal vykládat. Zaskočilo by ji, že neexistuje. Nebo alespoň ne tak jako ostatní.

Jednou zrána ji zaslechl zpívat, přímo pod oknem. Nezdálo se mu to, jako se mu to zdávalo do té doby. Nenamluvil si to, nevysnil. Doopravdy slyšel její hlas, ale útěchu mu nepřinesl. Vyděsil ho.

„To už přestává všechno!“ okřikl se zostra. „Seber se, Felixi! Vzpamatuj se, člověče! Nemůžeš se takhle uzavírat do fantasmagorií. Potřebuješ mezi lidi.“

8. Povolal jsem si je

Proto si pan Vévoda v devátém roce vyhnanství – když bylo Mirandě dvanáct – sehnal místo. Nic světoborného, což Felixovi vyhovovalo: nemínil na sebe při-táhnout pozornost. Doufal, že mu návrat mezi lidi a spolupráce s nimi pomůže stanout nohama na zemi. Vážně se z něj stával cvok, to teď viděl docela jasně. Strávil až příliš času sám se svým žalem, až příliš dlouho se užíral tou křivdou. Připadalo mu, jako by se probouzel z vleklého melancholického snu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kus temnoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.