Tauros

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vojtěch Otčenášek

Tauros – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

TAUROS

Každá duše touží po svobodě

Vojtěch Otčenášek

Ilustrace: Vojtěch Otčenášek

Obálka: Pavel Vaščák

Odpovědná redaktorka: Leona Fousková

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Objednávky knih:

www.albatrosmedia.cz

eshop@albatrosmedia.cz

bezplatná linka 800 555 513

ISBN tištěné verze 978-80-266-1092-2

ISBN e-knihy 978-80-266-1112-7 (1. zveřejnění, 2017)

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.

Vydalo nakladatelství Edika v Brně roku 2017 ve společnosti Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4. Číslo publikace 24 852.

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

© Albatros Media a. s., 2017. Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

1. vydání

Probuzení

Ucítil horký písek, když do něj prudce dopadl obličejem. Prsty se hluboko zabořil. Pokoušel se vstát. Nešlo mu to. Nemohl se rukama pořádně zapřít. Zdálo se mu, že se do písku počíná propadat. Zvedl hlavu, aby se rozhlédl, ale těsně před jeho očima dopadlo kopyto. Bylo celé černé a krvavé. Tělo, kterému patřilo, bylo obrovské. Největší býk, jakého kdy Aristo viděl. Jeho hlava se zdála oproti tělu nepřirozeně protažená. Naháněla strach. Oko býka se zablýsklo a podívalo se dolů na ležícího chlapce. Býčí nozdry se zachvěly a vyšla z nich pára.

Zvíře otevřelo znetvořenou tlamu a jeho žluté zuby se změnily v kroutící se prsty s dlouhými drápy.

Hlava se prudce protáhla a zamířila přímo do Aristova obličeje. Tlama se rozevřela a prsty odporně sjížděly chlapcův obličej a sevřely jej tak, že nemohl dýchat. Počal se dusit a zmítat sebou.

Prudce se probudil a jeho oči se rozhlédly po okolí. Bylo ještě šero. Slunce ještě nevyšlo nad obzorem. Aristo měl již dříve zlé sny, ale tenhle byl tak skutečný! Otřel si zpocené čelo, odhodil stranou propocenou pokrývku a posadil se na lůžku. V hrdle ho svíral dusivý pocit. Vedle jeho lůžka stál džbánek s vodou. Aristo ho celý vypil do poslední kapky. Cítil chladivou vodu na rtech, byl již klidnější a volněji dýchal. Zamyslel se nad svým snem. Možná je to znamení od bohů, aby byl připraven na blížící se událost. Skok přes býka je přece důležitá chvíle v životě každého dospívajícího chlapce i dívky.

Už jako desetiletý se bál býků, jejich síly i divokosti. Nyní mu bude patnáct let a brzy sám stane tváří v tvář nelítostnému býku. Pokud nenajde odvahu, bude lidmi pokládán za slabocha a navždy na něj bude pohlíženo s pohrdáním. Jen bohové určí, zda se mu podaří skok přežít. Pokud uspěje, mohl by se jej ujmout některý bohatý kupec, který mu pomůže k lepšímu postavení ve společnosti.

Chlapec pomyslel na svého otce, v jehož domě přebýval. Aristův otec Cleander byl obchodník znalý své práce. I když sebral v mládí odvahu skočit přes býka, byl po obřadu dospělosti vůči ostatním adeptům tak arogantní a neskromný, že se jej nikdo z boháčů neujal. Jistě sehrálo roli i to, že si pořádně přihnul zdejšího vína a příliš okatě se snažil spřátelit s místní honorací. Tak či tak, sklidil posměch a pohrdání a nikdo ho nevzal pod svá křídla. Takovou ostudu tehdy utržil, že to zůstalo v paměti mnoha lidí. Nikdy o tom s nikým nemluvil a Aristo se to dozvěděl, až když byl starší, díky různým poznámkám a vtipkování. Cleander zůstal v domě svého otce, Aristova dědečka, a po celý čas se věnoval jen rodinnému řemeslu. Lidé mu dávali zakázky a nezkoušeli jej šidit. Bylo ale i tak zřejmé, že považují Cleandera za člověka navždy odepsaného po morální i společenské stránce.

Dědeček na něj pohlížel až do dne své smrti se zklamáním. Byl k němu slušný, ale také chladný a trávil více času se svým malým vnukem Aristem. Ten měl starého muže velmi rád a vždy s nadšením poslouchal jeho historky o tom, jak plul od přístavu k přístavu, co vše zažil a jaké lidi poznal. Seděli spolu často na útesech, kde se mořské vlny tříštily a dodávaly dědečkovým příběhům dobrodružný nádech. Jedné noci však dědeček zemřel a ráno jej našli mrtvého s otevřenýma očima. Aristo tehdy velmi plakal, na rozdíl od svého otce, který jen bez hnutí stál u lože nebožtíka.

Po pohřebním obřadu se otec ke svému synovi počal chovat pozorněji a jeho zájem se stupňoval. Kolikrát to chlapci přišlo až směšné, jak kolem něj otec láskyplně poskakuje či zase po chvilce žádá ohromující výkony. Ale měl ke svému otci úctu, tak nedal nic najevo. Vykonal, co mu otec nařídil, bez odmlouvání a snažil se porozumět otcovu řemeslu a ovládat je stejně dobře jako on. Cítil však, že má nadání pro úplně jiné věci a že se s tím otci brzy svěří, aby mohl dělat, co chce.Jenže otec na něj kladl pořád větší a větší nároky. Nemilosrdně a tvrdě. Chlapec chápal, proč. Matka zemřela po jeho narození a otec se o něj sám staral. Potřeboval teď od svého syna pomoc, když se blížil čtyřiceti letům a kdekterou těžkou práci již sám nezvládal. Nikdy si nenašel stálou družku. Pokud se nějaká objevila, brzy od nich odešla. Teď, když byl Aristo starší, upnul se na něj otec ještě více.

Náhle si Aristo uvědomil, že by měl vstávat. Otec ho již jistě čeká u snídaně ve vedlejší místnosti. Vstal, přehodil přes sebe šaty, stáhl své dlouhé vlasy a bos zamířil do vedlejší místnosti. Po jeho odchodu se v okně objevily první paprsky slunce doprovázeného zpěvem probouzejících se ptáků. V dálce bylo slyšet šplouchání vln, které bez přestání narážely na útesy. Ostrov Kréta se probouzel do nového dne.

Cleander

Ve čtvercové místnosti seděl na udusané zemi Aristův otec. Byl vzhůru dříve než syn, protože jeho věk mu již nedovolil tolik spánku, a často se probouzel ještě před východem slunce. Dopřával si po ránu vydatnou stravu a jeho postava se stávala čím dál otylejší. Na toho, kdo ho pořádně neznal, mohl působit nemotorně. Nechyběla mu však energie, když měl sjednávat obchody, prosazovat své názory či se věnovat Aristovi. To se z pomalého, flegmatického muže stala nezastavitelná sopka chrlící lávu. Dokázal pak silou své osobnosti docílit toho, co si zamanul.

Z ohniště v místnosti se mírně kouřilo a bylo vidět svítící žhavé uhlíky. Kouř stoupal k otvoru ve stropě, ze kterého pronikalo dovnitř ranní světlo. Místnost byla čistě bílá bez jakékoliv dekorace. Cleander si nikdy nepotrpěl na sentimentalitu či umělecké projevy a posměšně pohlížel na každého, kdo měl své obydlí pomalované freskami. V tom se lišil od většiny obyvatel ostrova, kteří si na krásu a snění velmi potrpěli. I když v některých případech to byl spíše projev snobství než vkusu. On sám se domníval, že umění nemá v životě pracovitého člověka žádné místo a je pouhou samoúčelnou iluzí. Dával přednost tomu vymyslet strategii obchodu či zkoušet nové receptury na lepší, tučnější jídla. V tom spatřoval náplň života – vydělávat a jíst. Vše ostatní bylo pro něj podružné a nesmyslné. Čím byl starší, tím více tíhl k tomuto názoru a nikdo ze známých se již nesnažil mu jej vymluvit. Nedokázali čelit jeho tvrdohlavosti a Cleanderovi se líbilo, že může ostatním odporovat a přesvědčovat je o své pravdě, ať to stojí, co to stojí.S chutí si nyní pochutnával na pečené kozí kýtě a přikusoval k ní sýr. Když polkl několik soust, sáhl za sebe a napil se zhluboka ze džbánu plného červeného vína. Otřel pramínek tekutiny, která mu tekla po bradě až ke konci dlouhého vousu a zanechala červené stopy na jeho bílých šatech. Protáhl ruce nad hlavou, spokojeně říhl a podíval se k zemi. Tam ležela miska plná zelených oliv. Měl zvláštní zvyk vždy po jídle vzít mezi dva prsty olivu a zmáčknout ji, dokud se nerozprskla a pecka nedopadla na zem. Pak si olízl prsty od šťávy a pomlaskával. Byl to jeho osobní rituál a nezáleželo mu na tom, zda ho někdo pozoruje.Všiml si, že oheň začíná skomírat. Vzal kovový pohrabáč ležící na zemi a začal jím šťourat v ohništi, aby oživil pohasínající uhlíky. Zvedl oči, když do místnosti vstoupil Aristo.

Syn se posadil naproti otci a natáhl ruce, aby si je ohřál nad ohništěm. Ráno bylo chladné a mírný žár, který cítil v dlaních, mu rozléval teplo po těle. Aristo již dávno odvykl tomu, aby popřál svému otci dobré jitro. Otec si na to nepotrpěl a ironicky se na svého syna podíval, kdykoliv mu to řekl. Považoval to za směšný a zbytečný zvyk. Seděli proto mlčky naproti sobě, dokud otec nevstal a nedal svému synovi talíř s kusem kozího masa a pár kuličkami oliv. Pak znovu usedl a pozoroval Arista, jak pomalu snídá. Když syn dojedl, jeho otec mu dal zapít jídlo vínem. Aristo by dal po ránu přednost čisté vodě, ale nechtěl svého otce rozhněvat. Věděl, že z něj chce vychovat silného, odolného muže, a snažil se, jak mohl, vyjít otci vstříc.

Otec jej pozoroval a pak pravil: „V noci jsi hlasitě křičel. Nevím, co se ti zdálo, ale pokud by se to mělo opakovat, budeš spát venku.“ Aristo si nebyl jist, zda otec žertuje, či zda myslel svá slova vážně. Často nechápal otcovy narážky a připomínky.

Upřímně řekl Cleanderovi:„Omlouvám se, otče. Měl jsem noční můry, ale nechtěl jsem tě vzbudit.“

Otec netrpělivě přikývl: „Dobrá, ale pamatuj na má slova. Teď dopij víno! Pomůžeš mi s přípravou na cestu. Doufám, že tentokrát zákazník zaplatí více než naposled. Nepřevážím již přece žádné laciné víno, obilí nebo pivo.“

Byla to pravda.Léta praxe udělala z Cleandera zkušeného a věhlasného obchodníka i přes jeho těžko přijatelnou povahu. Od převážení obvyklého zboží se dopracoval až k dovozu cenných surovin, jako byl obsidián, lazurit či jantar. O zlatu a stříbru nemluvě.

Jeho loď jménem Acnea, kotvící na pobřeží, byla často po okraj naplněna drahým zbožím. Mnohokrát již hrozilo, že se potopí v rozbouřeném moři, ale Cleander se vždy objevil v přístavu s pyšným výrazem ve tváři. Ti, co ho nenáviděli, si mezi sebou šeptali, že jistě uzavřel dohodu se zlými duchy, a proto je chráněn před ztroskotáním. Ani vlastní posádka jej neměla v oblibě a pouze vyhlídka bohatého výdělku zaručovala její věrnost. Již pětatřicet let Cleander brázdil vlny Středozemního moře a poznal snad všechna místa, která měla zájem s Krétou obchodovat. Chlubil se pak v opilecké náladě, že ani jeho zesnulý otec nepoznal tolik míst jako on a nikdy se nevrátil s tak velkým nákladem.

Po snídani pomáhal Aristo svému otci naložit sudy, balíky a pytle plné cenného zboží na dřevěnou káru taženou volem, která čekala venku před domem. Pomáhali jim přitom tři starší otroci. Chlapec je bral jako samozřejmou součást svého a otcova života. Nikdy se s nikým z nich nesblížil. Ale zvykl si za ty roky na jejich vousaté tváře a strhaná těla.

Náklad byl objemný. V přístavu lodníci již sami naloží zboží na palubu. Když byl poslední balík naložen, pocítil Aristo touhu srdečně a s láskou se rozloučit se svým otcem. Přece jen se o něj bál pokaždé, když odjížděl na moře a nebylo jisté, zda se vrátí. Neměl nikoho kromě něho. Už se chystal, že otce osloví, ale ten jej příkře přerušil: „Než odjedu, chci, abys mi ukázal, jak ses zlepšil v lukostřelbě. Naposled jsi nedokázal trefit ani tu největší nádobu. Správný Kréťan musí mít vycvičené oko, aby si dokázal zajistit obživu nebo skolit protivníka, než se vůbec přiblíží.“A významně se mu zablýsklo v očích.

Aristo zklamaně svěsil hlavu a šel do domu pro luk a šípy.

Lukostřelba

Když se chlapec vrátil z domu, nesl dlouhý otcův luk a šípy s ostře nabroušenými hroty. Cleander mezitím postavil na venkovní dřevěný stůl pět různě velkých keramických nádob.Jedna z nich byla pro lukostřelce skutečnou výzvou. Nejenom, že byla ze všech nejmenší, ale nebyla nijak barevně strukturovaná. Byla jen z čistě pálené hlíny a její obrysy byly na dálku nezřetelné.

Aristo si vzal šíp, nasadil jej, napjal tětivu a zaujal střeleckou pozici. Pečlivě mířil na jednu z větších nádob a myslel jen na to, aby zasáhl cíl. Otec ho pozoroval a bedlivě sledoval jeho postoj. Posměšně přitom šklebil obličej.

Chlapec zasáhl nádobu, až se roztříštila na mnoho střepů. Aristo se podíval významně na otce, ale v jeho tváři nečetl ani stopu uznání.

„Takový zásah pokládáš za pozoruhodný?“ zeptal se jízlivě Cleander.

Pak důležitě pokračoval: „Teď uvidíme, jak rychlé máš reakce. Budeš mířit jen tam, kam ti nakážu. Nikam jinam.“

A než stačil chlapec zareagovat, vzkřikl jeho otec: „Poslední vpravo!“

Chlapec rychle zamířil a vystřelil z luku, ale šíp proletěl neškodně kolem nádoby.

„Druhá zleva!“ ozval se znovu Cleander.

Rozrušený chlapec se pokusil lépe zamířit, ale když vystřelil šíp, ten urazil pouze kus hrdla nádoby. I tak měl ale pocit, že by mohl ve střelbě u otce obstát.

Otočil se k němu, ale viděl jen zamračenou tvář, která vyštěkla:

„Racek nad tebou!“

Chlapec se rychle podíval k obloze a hledal racka. Spatřil ho, jak mává křídly a míří směrem k moři. Tentokrát otce nezklamu, pomyslel si. Pečlivě zamířil, i když ho oslepovalo slunce. Už se chystal vypustit šíp, když do něj cosi narazilo.

Aristo ztratil rovnováhu a natáhl se jak široký tak dlouhý na prašnou zem. Když se vzpamatoval z překvapení, otočil se a spatřil svého otce, jak se nad ním hlasitě směje. Ale jeho smích byl prosycen zklamáním.

„Kdyby na tobě měla záviset obrana Kréty, bylo by pro všechny lépe se vzdát nepříteli,“ pravil uštěpačně Aristův otec. „Vždy si všímej svého okolí a věz, že tě může zradit i přítel stojící vedle tebe. Vědomě či nevědomě. V tomto světě neexistuje nic jako důvěra.“

„A byl jsem alespoň trochu dobrý?“ zeptal se dychtivě Aristo.

„Střílel jsi jako malé děcko,“ odsekl mu jeho otec.

„Dokud netrefíš poslední nádobu na stole, nikam se nevzdálíš. Rozuměl jsi? Pak si dělej, co chceš. Já musím vyrazit. Moje posádka bude připravená k vyplutí. Střílej a dokaž, že jsi hoden svého otce!“

S těmito slovy se otočil a odcházel k vozu sledován smutným pohledem Arista. Když dosedl na káru, pobídl opratí vola, aby se dal do pohybu. Ten zabučel a pomalu vyrazil s vozem směrem k přístavu. Otec se ani jednou neohlédl a brzy se ztratil Aristovi z očí. Chlapec se smutně díval na luk, který svíral v ruce. Byl sám sebou zklamán, že nebyl v očích svého otce dostatečně úspěšný. Zároveň vůči němu cítil i vztek. Ale nechtěl si ho připouštět. Zhluboka se nadechl, natáhl tětivu luku a zkusil trefit poslední nádobu. Tu, kterou bylo ze všech nejtěžší skolit. Vystřílel mnoho šípů, ale stále se mu nedařilo cíl zasáhnout. Snažil se o to dlouhou dobu, která se zdála jako věčnost.V jednu chvíli dokonce vztekle mrštil lukem o zem. Ta prokletá zbraň mu brání získat lásku jeho otce!

Po chvilce se uklidnil. Sám nevěděl, jak se to stalo, ale nyní s chladným soustředěním zamířil na cíl a vypustil šíp. Nádoba se rozletěla na mnoho malých kousků. Byla to náhoda, přízeň bohů nebo měl otec pravdu, že správný Kréťan se má oprostit od veškerých pocitů? Aristo si nebyl jist. Věděl jen tolik, že nyní obstál ve zkoušce, kterou mu otec uložil. Může mu již směle po návratu říci, že nádobu sestřelil. Jistě jej pochválí a chlapec spatří v jeho očích lásku, kterou tak chtěl cítit. Do hlavy se mu ale vkrádala myšlenka, která hatila jeho radost z úspěchu. Bude mu otec věřit? Co když se chlapci vysměje s tím, že za jeho nepřítomnosti nádobu rozbil? Co když neuvěří jeho tvrzení?

Aristo tušil, že jediný způsob, jak získat otcovo uznání, je před jeho zraky sestřelit letícího racka. Hned, jak bude příležitost, nějakého skolí. Bylo mu líto, že za jeho lásku k otci musí zaplatit nevinný tvor. Neviděl však jiné východisko. Odešel do domu a uložil luk na obvyklé místo.

Když vyšel znovu ven, přemýšlel, co bude dělat. Měl sice ve městě několik kamarádů, ale ti se ho poslední dobou stranili, či se mu záměrně vyhýbali. Jistě to způsobily povídačky, které se stále šířily kolem jeho otce. I po těch letech si lidé pamatovali. Aristo však nechtěl být sám a toužil po společnosti lidí. Rozhodl se, že navštíví místní chrám. Bylo to místo, kde společnost vždy našel. V chrámu nezáleželo na tom, kdo má jaké postavení či pověst. Rozdíly neexistovaly. Byl to uzavřený svět sám pro sebe.

Vydal se po prašné cestě lemované olivovníky do nejbližšího města. Jak kráčel po cestě, den se stával čím dál teplejším a prach stoupající od chlapcových nohou ze země občas vletěl Aristovi do očí, až si je musel protřít. Na chvíli se zastavil, zaclonil si oči a zahleděl se na nekonečnou mořskou pláň před sebou.

Horizont byl v mlžném oparu. Přesto spatřil v dálce bílý bod na modré hladině. Byla to jediná loď, která dnes vyplula na moře. Loď patřící Cleanderovi, jeho otci.

Město

Bylo velké horko a dusno. Větší než obvykle. Od moře vzlínala vlhkost a vzduch kolem se mírně vlnil. Aristo se pomalu blížil k městu, kde si již jako malý chlapec hrál s kamarády a prozkoumával každý kout. Na okraji města byly roztroušené bílé stavby a za nimi se rozkládala sídliště tvořená malými domečky. Nad celým místem dominoval palác, který již z dálky zářil jasnými barvami. Pod ním se rozkládala rezidenční čtvrť, kde si přál Cleander jednou bydlet a dosáhnout konečně postavení, jaké si zaslouží.

Aristovi se palác vždycky líbil a toužil se podívat dovnitř. Ale palácová stráž jej nikdy nevpustila.

Mohl se jen dohadovat, co vše se nalézá uvnitř. Jaké bohatství, když je palác tak rozlehlý.

Chlapec šel po vydlážděné cestě. Bylo vidět vyježděné koleje, po kterých již po generace přijížděly vozy s nákladem. Čím víc se blížil do středu města, tím víc bylo slyšet hluk a Aristovi to připadalo, jako by město samo mluvilo.

Slunce bylo již velmi ostré a každý člověk byl raději ve stínu. Mnoho to ale nepomáhalo. Horký vzduch pronikal všude a lidské emoce byly napjaté jako struny. Platilo to i pro pouliční prodavače a řemeslníky hovící si ve stínu svých pojízdných stánků pokrytých slaměnou střechou. Na dřevěných pultech vystavovali své zboží a s kolemjdoucími se hádali o cenách za výrobky. V některých chvílích byla agrese lidí přímo cítit. A i jindy přátelský hrnčíř, kterého Aristo osobně znal, byl rozlícený skoro k nepříčetnosti. Nadávky a kletby létaly vzduchem a chlapec po chvilce litoval, že si vybral zrovna takovou dobu k návštěvě města.

Jak se rozhlížel, vrazil omylem do starce, který šel proti němu. Aristo se ihned omluvil a uctivě se uklonil, jak se slušelo na vychovaného mladíka. Ale polekal se, když pohlédl starci do tváře. Tak vyschlou tvář ještě nikdy neviděl. Skoro jako by se na něj dívala lidská lebka s vypoulenýma žlutýma očima. Hlava byla schovaná pod kapucí.

Muž vycenil svá bezzubá ústa a naháněl větší strach, než kdyby měl lví zuby. Prsty na jeho rukou byly jako suché klacíky, a když jimi stařec pohyboval, bylo slyšet tiché praskání. Celá postava působila, jako by právě vstala z hrobu.

Muž něco zaskřehotal a upřel na Arista pohled plný zájmu. Pak ale hocha hrubě odstrčil, odvrátil se a vydal se klátivou chůzí do uliček města. Jen podivný pach rozkladu za ním putoval. Aristo toho muže nikdy předtím ve městě neviděl – a byl nyní rozlícen. Měl vždy úctu ke stáří, byl k ní veden svým zesnulým dědečkem. Ale jakým právem ho ten člověk odstrčil, jako by byl poslední lejno u cesty? Cítil se uraženě. Měl sto chutí se za starcem vydat a vyčinit mu. U obyvatel města by jistě obdržel uznání, že naučí cizáky slušným mravům. Už proto, jak stařec vypadal a jak zapáchal.

Předtucha mu však napovídala, že udeřit starce by bylo nebezpečné. Už jen starcův dotek, který ucítil, byl sám o sobě nepříjemný. Sebral v sobě odvahu a nakoukl do uličky, kam stařec vešel. Nebylo po něm ani památky. V uličce se rvali dva psi o kost. Když spatřili Arista, přestali a začali výhružně vrčet. Chlapec vycouval z uličky a vydal se směrem k chrámu. Proti němu kráčely dvě ženské postavy, jedna větší, druhá menší, ale obě oblečené v pestrobarevných oděvech. Na krku se jim blýskaly překrásné náhrdelníky. Nejspíše matka s dcerou, které jdou ke šperkaři pro nějakou drahou cetku. Za nimi kráčel spoře oděný tlustý muž – otrok, který ženy doprovázel a chránil. Krétské ženy si potrpěly na krásu a bylo známo, kolik času dokážou strávit před naleštěným kovem, jenž nahrazoval zrcadlo, a zkoušet poslední módní novinky.

Obě ženy měly krásné upravené účesy, připomínající mořské vlny, a jejich šaty hýřily fialovými, oranžovými a žlutými barvami v několika pásech nad sebou. Matka si otírala kapesníčkem pot z čela a nesla se pyšně a sebevědomě. Dcera se tvářila znuděně a mírně nakláněla hlavu do strany. Když jí Aristo pohlédl do tváře, velmi se mu zalíbila. Měla nádherné oči, dokonale nalíčené a svůdné. Jak si však dívka všimla chlapce a viděla, že ji pozoruje, objevil se jí ve tváři posměšný výraz a pohrdavě si ho změřila od hlavy k patě. Matka také postřehla chlapcův zájem a upozornila na něj otroka, který je doprovázel. Ten vytáhl ze záňadří tlustý obušek, otočil se k Aristovi a výhružně se na něj podíval. Chlapec ustoupil, svěsil hlavu a odcházel pryč. Tři postavy se daly rychlou chůzí pryč, a když se za nimi Aristo po chvilce ohlédl, nebylo je již vidět.

Aristo si přál být také jednou bohatý. Ne tak, aby utrácel za kdejakou křiklavou nádheru pro svou vyvolenou. Přál si takovou dívku vůbec oslovit a získat při troše štěstí její srdce. To však jako pouhý venkovský chlapec udělat nemůže. Dívka byla krásná a jistě by se jí líbil, kdyby dosáhl vysokého postavení. Třeba by si ji mohl i vzít! Než však takového cíle dosáhne, bude dívka provdána za jiného. A uvědomil si také, že i kdyby byl neuvěřitelně bohatý, nikdy se nezbaví svého nízkého původu. Bylo mu z té myšlenky smutno.

Musel si ovšem přiznat, že v jeho srdci je už od dětství jedna dívka, kterou měl velmi rád a která si hrála s ním i jeho kamarády, když mu nebylo ani sedm let. Byla mezi dětmi velmi oblíbená. Jednoho dne na ni čekal v kruhu kamarádů a ona se neukázala. A když běžel k domu, kde dívka bydlela, našel jej opuštěný. Jen otrok, kterého potkal poblíž, mu sdělil, že dívčina rodina se přestěhovala na kontinent a není jisté, zda se vůbec vrátí. Aristo poté mnoho dní vysedával s pohledem upřeným na moře. Chtěl, aby se dívka vrátila a byla zase s ním. Litoval, že si nemohli říci ani sbohem.

Když se tehdy svěřil otci, ten se mu vysmál s tím, že „sukní“ je na světě habaděj. Že až se jednou Aristo ožení, ta potvora si ho vycvičí, jak sama bude chtít. Navíc poznamenal, že sám vybere pro syna družku. Aby byla alespoň záruka výhodného svazku a pokračování rodinné tradice. Chlapec ale i tak dál vysedával u moře v myšlenkách na svou přítelkyni a doufal, že se jednoho dne vrátí a on ji potká ve městě. Vzpomínal na ni i jako dospívající chlapec. Ale čas plynul dál a nestalo se tak. Pomalu se smířil s tím, že ji už nikdy neuvidí. Snažil se na ni zapomenout. Přesto v něm každá dívka, která se mu líbila, bohatá či chudá, rozjitřila vzpomínky. Až splní zkoušku dospělosti, zkusí najít svou ztracenou přítelkyni. A nezáleží na tom, kde je. Jestli je vdaná a zda si jej vůbec ještě pamatuje. Její jméno on nikdy nezapomene.

Jmenovala se Aliké. Představoval si, jak jdou spolu po ulici ruku v ruce – Aristo a Aliké. Krásná představa, třebaže nevěděl, jak dnes dívka vypadá. Byli tehdy přeci dětmi.

Se svěšenou hlavou a pohroužen ve vzpomínky a představy si vůbec nevšiml, že dorazil k majestátnímu chrámu. Před budovou se tyčil kamenný symbol dvojbřité sekery, kterou místní nazývali „Labrys“. Nápadně připomínala rohy býka a sloužila také jako symbol na Krétě váženého zvířete. Při pohledu na rohy se Aristovi připomenul sen, který se mu v noci zdál, a mírně se zachvěl. Pohlédl před sebe. Vchod do stavby byl otevřen a zval chlapce, aby vstoupil. Vzedmul se prudký vítr a rozvířil kolem chrámu vír prachu. Vešel dovnitř.

Kněžka s hady

Každý, kdo by vstoupil do temného chrámu, se mohl domnívat, že se zde obřady konají ve tmě, za světla svíček a za omamné vůně kadidla. Na tomto místě tomu tak nebylo. Návštěvník prošel vchodem a po cestě úzkou tmavou chodbou se ocitl v obdélníkové dvoraně chrámu. Obřady se zde vykonávaly pod širým nebem bez jediného mráčku. Prostor byl rozlehlý a Aristo se při příchodu zahleděl na pestrou směsici lidí, kteří obřad navštívili.

Někteří muži měli jen prosté bederní roušky, jiní oblékli barevná roucha naznačující jejich vážený a bohatý stav. Ženy byly oděny do krásných šatů a z živůtků na hrudi se jim drala bujná ňadra, na která se kdejaký muž rád zadíval. Ženy si však těchto pohledů nevšímaly. Odhalením vzdávaly hold Matce zemi. Bohyni, kterou měli všichni Kréťané v úctě, protože jí vděčili za svou existenci. Ty nejoddanější ženy si dokonce odhalily ňadra celá a pyšně stály, čekaje na obřad. Žádný muž si zde kromě občasných postranních pohledů k ženám nic nedovolil. Lichotky, svádění či jiné nepatřičné chování byly v chrámu zakázány. Hrozilo, že by se bohyně rozhněvala.

Aristo jako malý tyto skutečnosti nevnímal, ale čím byl starší, tím více se o ženy zajímal a z jejich odhalení byl nesvůj. Zkusil se ale nyní oprostit od lákavého pohledu na ženskou krásu a soustředit se na samotný obřad, který měl brzy začít.

Dav šuměl a lidé se mezi sebou bavili, ať se znali či nikoliv. Náhle zástup zpozorněl a utichl. Na opačné straně dvorany byl černý tmavý vchod, ze kterého se počalo ozývat syčení jako od obřího hada. V temném otvoru se skutečně objevili dva hadi. Plazili se po kamenné dlážděné zemi, každý jiným směrem. Nebyli to však oni, kdo vydával tak hlasité syčení.

Z temnoty za nimi vyšla ženská postava a vystoupila na slunce, které ji celou ozářilo. Měla půvabně ladné křivky těla a mírně se pohybovala ze strany na stranu. Barevná sukně na jejím těle měla tolik vrstev, že se nedaly spočítat.Před horkým sluncem ji chránil turban a její obličej byl až křiklavě nalíčen. Její dokonalá, pevná ňadra se rýsovala v rozepnutém korzetu pokrytém zlatými plátky. Žena hlasitě napodobovala hadí syčení. To se předtím rozléhalo chodbou, odkud přišla. Zastavila se a nehybně hleděla na dav před sebou. Její oči působily skoro nadpozemsky.

Náhle se dala do tance. Tančila a její ruce se pohybovaly podobně jako hadi lezoucí po zemi. Tančila směrem k publiku a pak se ladnými pohyby přiblížila k jednomu z hadů. S úctou se před ním svíjela a kopírovala jeho pohyby. Nečekaně ho popadla za hlavu, až had vztekle zasyčel. Zvedla ruku s plazem do výše a dav propukl v jásot. Žena si však potlesku ani jásotu nevšímala a tančila směrem k druhému hadovi. Ten, jehož svírala pod hlavou, jen syčel a kroutil se, jak se snažil vyprostit.

Když žena dospěla k druhému hadovi, netrvalo dlouho a i ten byl polapen. Oba se teď svíjeli v rukou oné ženy. Ta ještě dlouho tančila prostranstvím a uváděla diváky v úžas. Její tanec s hady byl dráždivě smyslný a všem kolem se tajil dech. Nebylo jisté, zda jsou hadi jedovatí. Pokud ano, žena velmi riskovala, když si je přikládala blízko ke krku. Její spletené vlasy v copech létající vzduchem také připomínaly hadí těla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tauros.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.