Assassin‘s Creed v nakladatelství

FANTOM Print

Renesance

Bratrstvo

Tajná křížová výprava

Odhalení

Opuštěný

Černá vlajka

Jednota

Podsvětí

Kacířství

Assassin‘s Creed

Copyright © 2016 Ubisoft Entertainment.

All Rights Reserved.

Assassin’s Creed, Ubisoft, Ubi.com and the Ubisoft logo are trademarks
of Ubisoft Entertainment in the U.S. and/or other countries. All artworks are the property of Ubisoft.

First published in Great Britain in the English language by Penguin Books Ltd.

Translation by Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-895-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-896-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Tato kniha je věnována všem, kteří hrají a milují hry Assassin’s Creed, především však
Ryanu Puckettovi, jehož laskavost a štědrost dalece přesahují jeho věk.

Už celá staletí hledá řád templářských rytířů mýtické Jablko ráje.

Věří, že obsahuje nejen semena první neposlušnosti člověka, nýbrž i klíč k samotné svobodné vůli.

Pokud řád relikvii najde a rozluští její tajemství, získá moc ovládnout lidské myšlení.

V cestě mu stojí pouze bratrstvo asasínů…

PROLOG

ANDALUSIE, ŠPANĚLSKO

1491

Nebe bylo plné ohně, který zlatil vše, čeho se dotkl; skalní stěny vysokých hor, město ležící pod nimi i červené došky na střeše maurské pevnosti, kde na nádvoří hořel její vlastní oheň.

Orel plul na prudkých poryvech větru, aby se dostal ke svému večernímu hnízdišti dřív, než zlato přejde v chladnější levandulové odstíny nadcházející noci. Dole pod ním ti, kdo v potu tváře obsluhovali výheň a kovali čepele, nevěnovali ani orlovi, ani větru a dokonce ani nebi žádnou pozornost.

Jejich tváře halily stíny, měli je totiž ukryté pod kápěmi, které všichni při práci nosili; brousili nové čepele, lili kov do forem při výrobě dalších a bušili do doruda rozžhavené oceli, aby jí vnutili šedou poslušnost. Nikdo nemluvil. Ticho rušily jen zvuky škrábání a bušení, doprovázející jejich práci.

Před vchodem do velké pevnosti stála osamělá postava. Jednalo se o vysokého, dobře stavěného, svalnatého muže, který působil zároveň vážně i netrpělivě. Třebaže měl na hlavě kápi jako ostatní, ve skutečnosti jedním z nich nebyl.

Ještě ne.

Měl to v krvi; to se rozhodně nedalo popřít. Jeho rodiče patřili k bratrstvu, jehož ochraně se chystal zasvětit svůj život. Už jako dítě ho rodiče naučili bojovat, skrývat se, skákat a šplhat, a všechno přitom vydávali za hru nebo za dobrodružství.

Byl tehdy příliš mladý, příliš nevinný, než aby pochopil brutální realitu toho, co ho učili. A pak, když byl starší, mu rodiče prozradili, kdo jsou a čemu slouží. Nelíbila se mu představa, že není pánem svého osudu, a zdráhal se jít v jejich šlépějích.

A všichni za to draze zaplatili.

Velký nepřítel je vyčenichal.

Studoval jejich chování, jejich zvyky. Starodávný protivník se zachoval jako dravá šelma, oddělil jeho rodiče od stáda, od bratrů a sester, a vrhl se na ně v přesile, které se nedalo vzdorovat.

Odvěký nepřítel je zabil.

Ne čistě, s úctou a ve férovém boji, kdepak. Ne tento nepřítel. Tento je řetězy připoutal ke kůlu. Obložil jim nohy dřevem a všechno – otop i je – pak polil olejem a zapálil, zatímco davy nad příšerným divadlem jásaly.

Nebyl u toho, když byli zajati. Jak tehdy, tak nyní, když přenášel váhu z nohy na nohu, přemítal, jestli by něco změnil, kdyby tam tehdy byl s nimi. Členové bratrstva, kteří dorazili příliš pozdě, ho ujistili, že ne. Ne bez výcviku.

Vrahové se vůbec nesnažili zamaskovat svůj čin, naopak se chvástali, jak zajali „bezvěrce“. Útok vedl vysoký muž s hrudníkem jako sud, chladnýma očima a ještě chladnějším srdcem. Jmenoval se Ojeda. A stál po boku otce Tomáse de Torquemady, když ten netvor napřed odsoudil a pak i upálil Aguilarovu rodinu.

Na jejich záchranu bylo příliš pozdě. Na tu jeho ale ne.

Bratrstvo ho napřed odmítlo, zpochybnilo jeho motivaci. Maria v něm však viděla víc než jen touhu po pomstě. Přes prudký žal a instinktivní, impulzivní hněv si našla cestu k muži uvnitř, k někomu, kdo dokázal chtít víc než jen pomstít se člověku, který mu zabil rodinu.

K muži, který věděl, že na tomto světě existuje něco víc než jen jeho blízcí – a to Zákon. Něco, co je všechny přežije a bude to předáno pokolením, která teprve přijdou.

Dětem asasínů – jako býval on.

A tak ho vycvičili. Některé věci mu šly snadno a on žehnal rodičům za to, že ho učili prostřednictvím „her“. Jiné věci už byly těžší a on si odnesl jizvy na důkaz chvil, kdy byl příliš pomalý, nepozorný nebo jednoduše vyčerpaný.

Studoval si dějiny svého rodu a učil se odvaze, která musela lidem tam venku připadat jako šílená bezhlavost, jejich tep se totiž nezrychloval tak jako u členů bratrstva.

A po celou dobu tu byla Maria.

Rozesmátá Maria, která ovládala čepele jako nikdo jiný a při každém nádechu z ní doslova čišela síla. Nemilosrdně na něj tlačila, když začal polevovat, chválila ho, když uspěl, a nyní byla uvnitř a pomáhala připravit obřad, skrze nějž se stane tím, co by z něj duchové jeho zavražděné rodiny chtěli mít.

Ze snění ho vytrhlo, když se u dveří objevilo několik postav v kápi a pokynulo mu, aby je následoval. Mlčky poslechl, a třebaže mu srdce nedočkavě tlouklo, cestou dolů po schodech do dvorany se tvářil klidně. K jeho uším dolehl zpěv: „Laa shay’a waqi’un moutlaq bale koulon moumkine.“

Ostatní postavy v kápích utvořily volný kruh okolo obdélníkového stolu uprostřed. Na jednom konci stál někdo blízký novici; Benedicto, Strážce, s nímž trénoval a po jehož boku bojoval. Byl to laskavý muž, který nešetřil smíchem ani chválou, světlo svící na stole a pochodní třepotajících se v držácích však odhalilo, že jeho tvář nyní postrádá všechno veselí.

Byl to právě Benedicto, kdo spolu s Marií nabídl opuštěnému mladíkovi pomocnou ruku. Nesnažil se předstírat, že může zlomenému chlapci nahradit otce, o něhož ho připravili, udělal však, co mohl. Získal si respekt všech přítomných – a to včetně novice.

Když promluvil, jeho hlas byl silný a oslovil všechny kolem.

„Inkvizici se konečně podařilo vydat Španělsko templářům. Sultán Mohamed a jeho lidé se stále drží v Granadě. Pokud ale bude jeho syn zajat, vzdá se města a spolu s ním i Jablka ráje.“

Tetováním zdobené tváře přítomných, z nichž mnohé hyzdily jizvy, zůstaly většinou netečné, Aguilar však cítil, jak po této zprávě zesílilo v místnosti napětí. Benedicto se rozhlédl kolem a zdálo se, že je spokojen s tím, co vidí.

Jeho tmavý pohled se nakonec upřel na novice. Nastal čas.

„Přísaháš, Aguilare de Nerho, že budeš v boji za svobodu ctít bratrstvo? Že budeš bránit lidstvo před templářskou tyranií a zachovávat svobodnou vůli?“

Aguilar odpověděl bez váhání. „Přísahám.“

Benedicto pokračoval silným hlasem.

„Pokud padne Jablko do rukou templářů, zničí všechno, co jim stojí v cestě. Protesty, nesouhlas… naše právo myslet sami za sebe. Přísahej, že obětuješ svůj život i životy všech, kdo tu jsou, abys ho před nimi uchránil.“

Aguilar vycítil, že to není obvyklá součást rituálu, že se Benedicto chce nad veškerou pochybnost ujistit, že novic v této nejnebezpečnější z dob plně chápe, co od něj může být požadováno.

Jenže Aguilar nezaváhal. „Ano, Strážce.“

Strážce svýma hnědýma očima zapátral v jeho, pak kývl a stoupl si vedle Aguilara. Natáhl se po mladíkově pravé ruce, která byla v přípravě na požadovanou oběť omotaná obvazy, a ne nelaskavě ji položil na vyřezávaný dřevěný blok opásaný tepaným kovem.

Dřevo zdobilo ještě něco jiného, temnějšího; skvrny barvy staré rzi.

Benedicto Aguilarovu ruku pečlivě upravil, pak mu nad prsteník umístil nástroj se dvěma zuby. Aguilar věděl, že Strážce cítí, že se sobě navzdory napjal.

„Naše životy nejsou nic,“ připomněl Benedicto a zabodl své oči do Aguilarových. „Jablko je všechno. Duch Orla bude bdít nad budoucností.“

Jeho matka a otec po sobě zanechali odkaz hluboké lásky a historie, který teď Aguilar toužil následovat. A zanechali tady taky jeho. Myslel si, že je sám, za okamžik však už nebude. Za okamžik bude mít velkou rodinu – bratrstvo.

Benedicto zarazil nástroj dolů a uřízl mu prst.

Bolest to byla mimořádná. Aguilar se ale obrnil a nevykřikl a ani instinktivně neucukl. Vystříkla krev a rychle vsákla do obvazů, které ji dychtivě nasávaly, zatímco on zhluboka dýchal a jeho pud sebezáchovy bojoval s disciplínou, kterou mu vštěpil výcvik.

Čepel byla dokonale nabroušená, řekl si. Řez je čistý. Rána se zahojí.

A já se taky uzdravím.

Přistoupila k němu Maria a podala mu zdobenou rukavici z kovu a kůže. Aguilar si ji opatrně nasadil a zaskřípal zuby, aby sebou netrhl, když čerstvou ránou zavadil o její okraj. Nedíval se dolů, jen na Marii, do jejích hlubokých, vřelých modrozelených očí zvýrazněných uhlem. Její krásu navíc podtrhovalo i tetování, které líbalo její čelo, bradu a kůži pod očima.

Maria k němu poprvé přišla v roli laskavé sestry, časem se však stala něčím mnohem víc. Znal ji celou; její smích, vůni, měkký dech na své kůži, když mu spala v náruči. Znal křivku jejího stehna i sílu jejích paží, kterými ho hravě tiskla, než ho odměnila žárem svých úst.

Právě teď však hravě nepůsobila. Maria pro něj byla mnohým, Aguilar však věděl, že kdyby v tuto chvíli zaváhal, její čepel by měl na krku jako první.

Především byla asasín, především byla vázána k Zákonu.

Stejně jako bude on.

Sladkým a silným hlasem pronesla rituální slova: „Kde jiní lidé slepě následují pravdu, pamatuj…“

„… nic není pravdivé,“ vyřkli ostatní jednohlasně.

„Kde jiní lidé jsou omezení morálkou nebo zákony, pamatuj…“

„… všechno je dovoleno.“

Aguilar jí ještě chvíli hleděl do očí, pak pohnul zápěstím, jak ho učili. S jasným kovovým zvukem, jako by měla radost z toho, že je konečně volná, vyskočila čepel na spodní straně jeho předloktí vpřed a vyplnila prostor po jeho useknutém prsteníku.

Aguilarův hlas se samým zápalem třásl, když promluvil. „Pracujeme ve tmě, abychom sloužili světlu.“

Zhluboka se nadechl.

„Jsme… asasíni.“

A nad jejich hlavami zakřičel orel, jako by duch byl potěšen.

KAPITOLA 1

BAJA, KALIFORNIE

1988

Když Cal Lynch zaslechl křik orla, vzhlédl a zamžoural do slunečního svitu. Neviděl ho moc dobře, pouze jeho siluetu na pozadí nebe, přesto se zakřenil, přehodil si kapuci šedé mikiny přes tmavě blond vlasy a připravil se.

I on bude létat.

Chtěl to udělat už… no, celou věčnost, od chvíle, co se sem s rodiči před několika měsíci přestěhoval. Stěhovali se často; bylo to něco, co Cal jednoduše považoval za normální, když šlo o jeho rodinu. Táta s mámou brali příležitostné práce, kde to jen šlo, chvíli zůstali, pak se zase stěhovali dál.

Cal tak nikdy nedostal šanci najít si přátele. A proto v den, kdy se konečně odhodlal to udělat, neměl žádné publikum. Nijak zvlášť mu to nevadilo a vlastně to tak bylo i lepší – rozhodně to neměl v prvé řadě vůbec dělat.

Vyvlekl kolo na střechu jedné z opuštěných, omšelých starých budov. Noha se mu dokonce probořila jedním z prorezavělých schodů, který mu rozřízl džíny a zakousl se mu do nohy. Bylo to v pohodě; minulý rok dostal v nízkonákladové klinice protitetanovou injekci.

Na střechy byl zvyklý. V noci, když si rodiče mysleli, že je bezpečně ve svém pokoji, vylézal z okna ložnice na střechy, plížil se do chladu a tajů noci – a prožíval spoustu dobrodružství, o nichž jeho rodiče naštěstí neměli nejmenší tušení.

Dnešním Calovým cílem byl velký přepravní kontejner, který se nacházel o kousek níž, než byla střecha, kam Cal vyšplhal s kolem. Propast mezi nimi byla široká asi dvacet stop – nic moc. Srdce mu přesto divoce bušilo, jak tam tak seděl s jednou nohou na pedálu a druhou na střeše budovy.

Zavřel oči a pomalu dýchal nosem, aby zklidnil své pádící srdce a mělký dech.

Už jsi tam, řekl si. Už je po všem. Vidíš před sebou každičký kousek své cesty. Vidíš, jak kola dokonale přistávají, jak strháváš kolo a obracíš ho, nepřestřelíš dopad a nezřítíš se na konci dolů.

Ach, nebyla to hezká představa a on se hned pokusil vymazat ji z mysli. Bylo to ale jako v tom starém vtipu – „nemysli na růžového slona“ a bum, najednou je to to jediné, co vidíš.

Cal přesměroval pozornost, viděl se, jak šlape do pedálů, letí vzduchem, přistává – vítězí.

V duchu viděl, jak letí. Jako orel.

Zvládne to.

Cal pomalu, klidně otevřel oči a sevřel pevněji řídítka.

Teď.

Opřel se do pedálů a zuřivě šlapal, oči však neupíral na zkracující se délku střechy před sebou ani na hromadu harampádí mezi budovou a kontejnerem, nýbrž pouze na svůj cíl. Rychleji a rychleji, pak prudce zvedl přední kolo a najednou pod jeho koly nebylo vůbec nic.

Přelétl harampádí a jeho tvář se roztáhla v širokém úsměvu plném dokonalé, čiré radosti. Ano! Zvládne to…

První kolo se dostalo přes okraj.

Druhé ne.

Tak rychle, že ani neměl čas se vyděsit, spadl Cal i s kolem tvrdě na hromadu starých matrací, nepořádku a smetí, které sem během posledních několika týdnů s námahou natahal. Zkusil se pohnout, nezdálo se však, že by si něco zlomil. Krvácel ze šrámu na tváři a bolelo ho celé tělo, jinak ale byl v pořádku.

Ani kolo nebylo v nejlepším stavu a právě pohled na něj, na to, jak je poničené, mu tvrdě připomněl jeho selhání.

„Do prdele,“ zaklel, pak se i s kolem vyškrábal z hromady haraburdí. Netěšil se na to, až bude vysvětlovat svá zranění rodičům.

Chvíli se prohlížel. Několik škrábanců a modřin na obličeji a na těle, nic tak zlého; dokonce i řezná rána na noze přestala krvácet. A kolo mělo jen tu a tam nějaké kosmetické vady, dalo se na něm ale pořád jet.

Dobře. Cal vzhlédl, zamžoural a usmál se, když spatřil malou tečku, která představovala orla. No… máma a táta nemusí vědět všechno.

Cal se chvíli vydal za orlem.

Stíny se už začaly prodlužovat, když se Cal vrátil do sešlé obytné komunity, kterou nazýval domovem.

Kolo zvedalo z venkovské silnice žlutý prach. Světlým, polétavým zlatem bylo pokryté úplně všechno a jedinými cákanci barvy byly šňůry praporků natažené přes silnici.

Calovi se vrátila obvyklá dobrá nálada. V duchu už rozebíral, co udělal špatně a jak při skoku příště uspěje. Koneckonců to byl teprve první pokus. A Callum Lynch se jen tak nevzdával. Zítra to zkusí znovu – nebo, opravil se realisticky – až mu rodiče dovolí znovu si vyjet na kole.

Teprve když se Cal ocitl ve městě, uvědomil si, že něco není v pořádku. Lidé byli venku před svými domy, někteří seděli v křeslech s pitím v ruce, ale většina tam jen postávala a… civěla.

A civěla na něj.

Jejich výrazy byly pečlivě neutrální, Calovi se přesto stáhl žaludek.

Něco bylo v nepořádku.

Zrychlil, před dveřmi upustil kolo na zem a naposledy se ohlédl po tichých, vážných sousedech.

Calovi se zrychlil tep, i když nechápal proč. Sáhl po klice a jeho ruka strnula.

Dveře byly dokořán.

Jeho rodiče je vždycky zavírali.

Cal polkl, pak vstoupil do malé uzavřené předsíně, zastavil se, poslouchal a pohyboval se pomalu, jako by byl na tomto až příliš dobře známém místě cizí. I dveře vedoucí do hlavní části domu byly otevřené. Napřáhl malou ruku a rozhrnul dlouhé šňůry jantarově žlutých korálků, které tvořily symbolickou zástěnu mezi většinou pokojů v domě.

Neslyšel ani necítil vůbec nic, ani hovor, ani smích, ani večeři na sporáku, ani rachot nebo cinkání nádobí. Jedinými normálními zvuky tu byly hlas Patsy Clineové, plechový a tenký, linoucí se ze starého béžového rádia, a hučení televize v pozadí – nějaké zprávy.

„Dnes tu s námi máme doktora Alana Rikkina, ředitele společnosti Abstergo Industries,“ oznamoval moderátor. „Alane, zdá se, že svět balancuje nad propastí.“

„Balancuje, že ano?“ Muž měl anglický přízvuk horních vrstev. Cal krátce zahlédl obrázek muže kolem čtyřicítky, dobře oblečeného, elegantního a s tmavýma očima a ostrými rysy.

„Zdá se, že lidstvo je odhodláno zničit samo sebe tím, že bude pokračovat v šíření násilí. Jsem přesvědčen o tom, že pokud se nezaměříme přímo na jádro příčiny naší agresivity, civilizace, jak ji známe, bude ztracena. Ale my v Abstergo Industries pracujeme na izolování klíčového prvku…“

Mluvil dál. Cal mířil hlouběji do domu a nevěnoval jeho slovům pozornost. Uvnitř panovala tma, ale to nebylo nijak neobvyklé; léta tady byla horká a tma udržovala všechno chladnější. Nebyla to však přátelská tma a Cal si uvědomil, že se mu potí ruce.

Když vešel do obýváku, uviděl matku sedět u stolu v kuchyni, její siluetu na pozadí okna. Ulevilo se mu, i když netušil proč, a chystal se na ni zavolat. Slova mu však odumřela v krku. Uvědomil si totiž, že sedí zvláštně nakloněná, opírá se o opěradlo židle a paže jí visí podél boků.

A nehýbá se. Vůbec, vůbec se nehýbá.

Cal strnul, hleděl na ni a jeho mozek se snažil pochopit, co je špatně. Zachytil pohyb – něco pomalu kapalo na podlahu, z její ruky.

Kapky padaly do zvětšující se červené louže, kterou ozařovalo kruté sluneční světlo.

Cala ten pohyb uchvátil. Potom pomalu zvedal oči vzhůru a sledoval rudou cestičku.

Karmínově rudé kapky líně stékaly po stříbrném náhrdelníku, který byl Cal zvyklý vídat na matčině dlouhém, štíhlém hrdle. Přívěsek na něm tvořila osmicípá hvězda s kosočtvercem uprostřed, do něhož byl černě vyryt symbol připomínající písmeno A, jehož linie tvořily stylizované, mírně zahnuté čepele.

Náhrdelník měla omotaný kolem ruky a jeho stříbrná očka se koupala v šarlatu.

Všechny instinkty na něj křičely, ať se odvrátí, uteče a neohlíží se zpátky. Místo toho zůstal Cal stát jako vrostlý do země.

Její ruka byla celá od krve. Levý rukáv bílé blůzy jí byl úplně nasáklý.

A její hrdlo…

„Mami?“ zamumlal, třebaže rána na krku znamenala, že je mrtvá.

„Laa shay’a waqi’un moutlaq bale koulon moumkine.“

Šepot upoutal Calovu pozornost a on si s šokem uvědomil, že s matkou není v místnosti sám.

Byl tu i její vrah.

Muž vysoký přes šest stop stál vedle televize zády ke Calovi a civěl z okna. Na hlavě měl kápi.

Calovy oči však opět přitáhl pohyb, stejná odporná červená tekutina kapala na levné linoleum na podlaze, matčina krev stékala z hrotu čepele trčící zpod zápěstí jejího vraha.

„Tati,“ zašeptal a jeho svět se roztříštil. Hrozilo, že se pozvrací, zhroutí, stočí se do klubíčka a už se nikdy nepohne. Nemohla to být pravda.

Postava v kápi se pomalu otočila a Calovo srdce se stáhlo žalem a hrůzou, když si uvědomil, že měl pravdu. Byl to jeho otec.

Oči Josepha Lynche byly uštvané, jako by i on truchlil, jenže jak by to mohlo být možné? Proč? Byl to přece on, kdo…

„Tvá krev není tvá, Cale,“ řekl otec a jeho hlas, jehož irský přízvuk nedokázala úplně vymazat ani léta strávená ve Spojených státech, byl těžký a plný bolesti. „Našli nás.“

Cal zíral a nechápal, nic z toho nechápal. A pak se otec otočil a vykročil k němu. Jeho kroky se hlasitě rozléhaly tímto domem hrůzy, i když mělo jít o normální zvuk, který neměl přehlušit hlasy v televizi ani Patsy Clineovou, která zpívala o tom, že je šílená.

Šílený. Já jsem šílený. O to tu jde.

A přesto, tak trochu k jeho vlastnímu překvapení, dělaly Calovy nohy něco, co nebylo vůbec šílené. Jako by měly vlastní vůli, couvaly pryč od jeho otce, od jeho táty, který právě bodl svoji ženu do krku.

Muž v kápi se blížil, pomalu, nezastavitelně, nevyhnutelně jako sama smrt. Calovy ustupující nohy se najednou zastavily.

Nechtěl žít ve světě, kde jeho otec zabil jeho matku. Chtěl být s ní.

I Joseph Lynch se zastavil, paže mu ochable, skoro bezmocně visely u boků a z čepele, kterou vrazil do jemného hrdla své manželky, stále kapala krev.

„Chtějí to, co máš v sobě, Cale. Žij ve stínech,“ řekl otec, jako by mu při těch slovech pukalo srdce.

Cal na něj zíral a srdce mu bušilo do žeber. Nemohl se pohnout, nemohl přemýšlet…

Kvílení pneumatik a stíny aut venku zlomily smrtící kouzlo. Zabiják vzhlédl a zadíval se přes synovu hlavu na vozy, které smykem zastavovaly přede dveřmi.

„Běž!“ křikl na svého syna. „Uteč! Hned!“

Popohnán k činu vyrazil Cal ke schodům. Jeho nohy, které se předtím zdály úplně ztuhlé, ho nyní nesly vzhůru po schodech, které bral po dvou, oknem vyskočil na střechu a z tajné cesty ke svobodě, o které jeho rodiče nic nevěděli, se stala akrobatická úniková stezka.

Utíkal jako ještě nikdy v životě, skákal bez váhání nahoru nebo dolů z dlouhých, nízkých střech, při dopadu se vždy překulil zpátky na nohy a znovu se dal na útěk. Koutkem oka Cal zahlédl tucty černých SUV, tak mu to aspoň připadalo, které se jako potopa hnaly prašnými ulicemi.

V jednu chvíli se Cal na okamžik přikrčil, aby popadl dech, a zariskoval pohled dolů.

Na sedadle spolujezdce jednoho z vozů uviděl bledého muže s ostrými rysy a tmavými vlasy, v tmavém oděvu a s tmavými slunečními brýlemi. Vypadal skoro jako ten, kterého právě viděl v televizi, jenže to samozřejmě nemohla být pravda.

Anebo ano? Z nějakého důvodu, který nedokázal pochopit, ho v tu chvíli zamrazilo.

Jakmile SUV zahnulo, Cal se opět rozběhl, seskočil ze střechy na hromadu suti a vyrazil po silnici, která vedla pryč od hloučku obytných domů, pryč od jeho mrtvé matky a vraždícího otce, pryč od všeho, co znamenalo být Callumem Lynchem.

KAPITOLA 2

O TŘICET LET POZDĚJI

VĚZNICE V HUNTSVILLE

TEXAS, USA

Sedmačtyřicetiletý Frank Kimmler pracoval jako dozorce ve věznici v Huntsville už sedmnáct let. Za tu dobu viděl některé z nejhorších věcí, jaké mohou lidé udělat jiným lidem. Přesto ho pokaždé dokázalo překvapit, jaká temnota plní jeho dny, a když se vrátil domů z mimořádně zlé směny, sliboval vždycky své ženě, že toho nechá a najde si klidnější, bezpečnější práci. Nějakou, o které by večer mohl vyprávět dcerám. Jenže následujícího dne byl Kimmler opět v práci.

Večer 21. října seděl u netknutého sendviče s bolognským salámem a sýrem a colou, hleděl na televizi, vedle něj a za ním přitom běžely obrazovky monitorovacího systému, a po telefonu hovořil se svojí ženou Janice.

„V Houstonu v Texasu dnes zjevně došlo ke třem nájemným vraždám,“ oznamoval reportér ponuře do kamery. „Šéf IMF Cassiane Lacroix, texaský ropný miliardář Luther Wiley a čínský mediální mogul Po-lin Čchang byli za bílého dne zabiti v hotelu Four Seasons.“

„Ano, zlato, vidím to právě ve zprávách,“ říkal Kimmler. „Tři najednou. Za bílého dne. Já vím, já vím, je to strašné. Kde jsi ty?“

„Právě jsem zaparkovala na příjezdové cestě,“ řekla Janice. Hlas se jí třásl. „Zatarasili část silnic. Policejní auta jsou úplně všude. Byly takové zácpy, že mi trvalo tři hodiny dostat se domů! Franku… přála bych si, abys tam nepracoval.“

I on si to přál, nemohl to však říct nahlas. Místo toho řekl: „Ach, zlato, zrovna teď jsem ve větším bezpečí než kdokoli jiný. Dělám si starosti o holky. Jsou doma s tebou?“

Očima zabloudil k obrázkům tří obětí na televizní obrazovce, zatímco mu Janice vykládala o tom, že Suzanne si nahoře v pokoji dělá domácí úkoly, Patricie ale volala, že přijde později. To ho přimělo zpozornět.

„Co tím chceš říct, že ještě není doma? Je všední den!“

„Volala, že je s přáteli v obchodním centru. Debbiina matka je vyzvedne hned, jak se tam dostane. Je v pořádku.“

Nastala dlouhá odmlka, pak Janice řekla: „Stihneš… stihneš to domů na večeři? Upeču koláč. Myslím, že by se nám všem hodilo něco dobrého na zub.“

Pohlédl na svůj sendvič se salámem a toužebně si povzdychl. „Budu si muset něco ohřát, až se vrátím, kotě. Trčím tu. V šest to ale bude mít za sebou, takže doma budu v devět.“

Zamával na známou tvář, která se blížila k jeho stanovišti. „Musím jít. Je tu otec Raymond.“

Frank zavěsil, otočil se ke knězi a přátelsky se na něj usmál. Otec Raymond sem chodil už čtyři roky a Frank si hubeného mladšího muže s tichým hlasem oblíbil. Kolárek získal relativně nedávno; jednou Frankovi řekl, že býval profesorem angličtiny na nějaké univerzitě na východním pobřeží, než objevil své skutečné poslání. Frank si ho uměl snadno představit, jak v posluchárnách vypráví o Shakespearovi, Dickensovi a jiných autorech.

„Jako vždy včas, otče. Jak to děláte? Po tom, co se dneska stalo, je město uzavřené. Ženě trvalo tři hodiny, než se dostala domů.“

„Jsem rád, že je v pořádku,“ odvětil otec Raymond s úlevou. „Jak se mají děvčata?“

„Jedna je doma, druhá trčí v obchodním centru s přáteli. Snažím se mít vždycky přehled, kde zrovna jsou, ale…“

Frank si povzdychl a poškrábal se na čele. Před několika lety mu začaly vypadávat vlasy. Když tu byl otec Raymond posledně, škádlil Franka, že z něj mohl být mnich s tonzurou.

„Trochu se o ně bojím, víte? S tím, jak to dneska ve světě chodí… není to právě šťastné místo.“

Otec Raymond soucitně přitakal. „A… jak se má náš muž?“

„Je tichý. Pořád jenom kreslí. Celý den. Je to proti předpisům, ale co naděláte? Dneska má narozeniny. Ukázalo se, že mu otec zavraždil matku. To s vámi zamává.“

Frank se zadíval na kněze se zarmoucenýma očima. „Já nevím, otče. On zabije pasáka, my zabijeme jeho. Nedává to smysl…“

„Boží způsoby…“ začal otec Raymond.

„… nejsou naše způsoby.“ Frank si povzdychl.

Kněz si vytáhl kapesník, utřel si dlaň a omluvně se na Franka usmál. „Na tuto část práce si nikdy nezvyknu,“ řekl.

„Ne,“ souhlasil Frank. „A myslím, že to není špatná věc.“

Otec Raymond schoval kapesník a kývl, když se objevil další dozorce, aby ho doprovodil zpátky.

„Pozdravujte Janice a děvčata. Povězte jim, že se za ně budu modlit.“

Vězeň v cele 304 nebyl podle názoru otce Raymonda nijak zvlášť nadaný umělec. Byl ale plodný a do práce se vrhal s téměř zuřivým soustředěním a cílevědomostí.

Kam až muž dosáhl, zdobily jednu stěnu obdélníky krémově bílého papíru s kresbami, od děsivých po groteskní. Na zbývajících třech byly tlustými fixy v černé, zelené a modré barvě načmárány nesmyslné graffiti nebo podivné symboly, které by možná neuměl interpretovat ani autor této galerie jako z noční můry.

Otec Raymond se na vězně zadíval; mohlo mu být kolem čtyřiceti, seděl na podlaze a črtal něco kusem uhlu. Vězeň zaváhal, přejel prstem po kresbě a rozmazal ostré černé linie do měkčí, mlžné podoby. Od práce vzhlédl až ve chvíli, kdy se otevřely dveře a kněz vešel dovnitř. Vstal, posadil se mlčky na lůžko a vzhlížel ke knězi s výrazem lehké nudy.

Ve dveřích zarachotily klíče, opět je zamkly, a Boží muž zatím studoval zneklidňující obrazy, nedával však najevo žádný odpor, jen soucit. V celách mužů, kteří šli na smrt, rozhodně už viděl odpornější věci.

Otec Raymond si prohlížel kresby vážně a zamyšleně: šlo o uhlové náčrtky mužů s bizarními pokrývkami hlavy, hrudkovité, sotva vytvarované siluety, jen vágně lidské, které se navzájem objímaly nebo zabíjely, lebky v květinách, ústa otevřená dokořán ve výkřiku, ruku s křížem, postavu v plamenech, vyzáblého koně ryčícího hrůzou.

Jedna konkrétní kresba přiměla kněze zaváhat: byla hrubá, skoro dětská a znázorňovala kata z dávných dob s černou kápí na hlavě.

Potom se otočil k vězni.

Samozřejmě měl jméno; všichni muži mají jména. Otec Raymond dbal na to, aby je používal. Hlavně v hodině smrti bylo důležité, aby lidé věděli, že je ostatní znají.

„Jste Callum Lynch,“ řekl kněz klidným, laskavým hlasem. „Já jsem otec Raymond.“

Ruce Calluma Lynche byly pokryté uhlovým prachem, jeho nazrzlé blond vlasy ostříhané nakrátko a hluboko v jeho modrých očích hořelo něco, co knězi prozradilo, že klid a sebekontrola Calluma Lynche jsou pouze přetvářkou – slupkou a možná velmi tenkou.

„Jste tu proto, abyste spasil moji duši?“ zeptal se vězeň. Hlas měl chraplavý od toho, jak ho nepoužíval.

„Tak nějak.“

Otec Raymond zaváhal a přemýšlel, jestli se má zmínit o tom, co mu řekl Frank, pak se to rozhodl udělat. „Já, hm… jestli to dobře chápu, máte dnes narozeniny.“

Lynch se tomu lehce vysmál. „Jo,“ řekl. „Večírek právě začíná.“

Otec Raymond nevěděl, jak dál. Měl by tomu muži nabízet útěchu, přece jen hleděl do tváře smrti. Většina lidí, které navštívil, byla emocionální – vyděšená, rozzlobená; někteří cítili i lítost. Jenže muž před ním se zdál naprosto klidný a otec Raymond nevěděl, co s tím.

„Posaďte se,“ vybídl ho Lynch, „znervózňujete mě.“ Nevypadal ani trochu nervózně, otec Raymond si přesto sedl na malou lavici čelem k vězni a otevřel bibli. Měl několik oblíbených pasáží, které v průběhu let podle jeho názoru přinesly odsouzencům na smrt útěchu.

Jednu z nich teď nalistoval a začal číst. „ ‚A on řekl, Bože, důkladně omyj mě od mého provinění, od mého hříchu mě očisti! Dej mi zas uslyšet radost a veselí, mé údy zlámal jsi – kéž znovu tancují!‘ “1

1 Bible.com (pozn. překl.).

Otec Raymond vzhlédl, vězeň však zjevně neměl zájem. Kněz zjistil, že reakce každého člověka na smrt je stejně jedinečná jako individuální. Někteří lidé plakali tváří v tvář příslibu, že jim Bůh odpustí a přijme je do nebe, pokud se budou skutečně kát. Jiní se právem zlobili a říkali jen hrubé, kruté, zlé věci. A ještě další jen seděli, tiše vzlykali a nezmohli se na slovo. Všichni si zasloužili úctu.

Stejně jako zdvořile znuděný Callum Lynch. „Bible vám moc neříká, že?“ zeptal se otec Raymond, i když věděl, že je to řečnická otázka.

Cal mimoděk zavrtěl hlavou.

„Je tu něco, co bych mohl říct, abych vám přinesl útěchu?“

Otec Raymond nečekal, že Cal odpoví, ten však k jeho překvapení řekl: „Matka mi kdysi četla jednu báseň. ‚Po sklizni jablek‘.“

Kněze potěšilo, že jeho předchozí kariéra mu nyní umožní splnit tomu muži poslední přání. Bůh je dobrotivý. Kývl a řekl: „Znám ji. Je od Roberta Frosta.“ A odříkal ji.

Nebyla tak známá jako jiné Frostovy básně, kupříkladu „U lesů za večera, když sněžilo“ nebo „Oheň a led“, otec Raymond ji však měl sám velmi rád. Tento den se ke Calovi zvláštně a smutně hodila.

Kněz recitoval verše měkkým, něžným hlasem. Žebřík v básni jako by vedl do nebe a prázdný sud, který vypravěč nestačil naplnit jablky, připomínal otci Raymondovi náhle ukončený život.

Jako skončil život oběti; jako skončí život Calluma Lynche.

Když se kněz odmlčel, aby se nadechl, ozvalo se chrastění klíčů. Dveře se otevřely.

Byl čas.

Kdyby šlo o běžnou návštěvu, kněz by požádal, zda by mohl báseň dokončit. Jenže tentokrát o běžnou návštěvu nešlo. Smrt měla časový rozvrh, kterému se lidé, dokonce i služebníci Boží, museli přizpůsobit.

Cal vstal. Otec Raymond se také postavil a stoupl si vedle něj. Aspoň Cala doprovodí do komory a zůstane tam s ním, dokud jeho duše neopustí jeho tělo.

Kam půjde potom, to otec Raymond nemohl ani tušit.

***

Řetězy na Calových nohách cinkaly, jak šel zdánlivě nekonečnou a přesto příliš krátkou chodbou k místnosti, kde skončí jeho život.

Kněz nestihl báseň odříkat, ale to bylo v pořádku. Cal ji znal nazpaměť a dokončil ji sám, tiše, a přitom přemýšlel o tom, jak báseň vyvolává dojem vůně sklizeného ovoce a ozvěny nadcházející zimy.

Jeho mysl se neupínala k lůžku, k němuž ho připoutali, ale jinam; na bezpečné, mírumilovné místo, kam oknem pronikalo světlo barvy medu. Na tom místě bez času mu bylo sedm a ona pořád žila, její hlas byl sladký a tichý a její tělo teplé, jak se o ni důvěřivě opíral a v nose ho škádlila levandulová vůně jejího mýdla. Ta vzpomínka byla stejně jako báseň prostoupena ospalostí.

Nohy i hruď mu přepásali popruhy.

Dojem ospalosti a míru byl pouhou iluzí. Jakékoli bezpečí bylo iluzí, navěky rozřezáno na kusy stejnou zkrvavenou čepelí, která ukončila život nevinného.

Báseň hovořila o zimním spánku, o hibernaci, o snění až do příchodu jara. Takový spánek ho však nečekal. Cal byl v komnatě smrti.

Poklepali mu na paži, aby žíla vystoupila na povrch. Během života navštívil řadu nemocnic a díval se, jak odkapává tekutina v kapačkách. Tentokrát mu však s každým spočteným úderem jeho zrychlujícího se srdce bude žilami kolovat jed, ne lék.

Okna na galerii se otevřela. Cal tím směrem zamžoural, ředitel věznice si však stoupl před něj.

Ředitelův hlas byl věcný, bez emocí; zněl skoro znuděně. A proč ne, pomyslel si Cal hořce. Říkal ta slova docela často. Jen ten rok popravili v tomto státě tucet lidí, možná i víc.

„Vězte, že Callum Lynch byl shledán vinným z úkladné vraždy a byl odsouzen k trestu smrti, který bude vykonán dnes, 21. října 2016. Přeje si vězeň učinit poslední prohlášení?“

Všechno nejlepší k tvým zatraceným narozeninám.

Hněv a nenávist zahnaly na jeden krásný, dokonalý okamžik strach z nadcházející temnoty a zanechaly po sobě vzdornou, i když falešnou, odvahu.

„Povězte mému otci, že se uvidíme v pekle.“

Pak možná získá nějaké odpovědi.

Lůžko se pomalu sklopilo a Cal upřel pohled na strop. Ten pohyb, mechanický, nestranný, pomalý a vyrovnaný, dokázal to, co kněz, chůze chodbou ani prohlášení ředitele věznice nedokázaly.

Učinil celou věc skutečnou.

Zalil ho pot, páchnoucí a studený. Dech se mu zrychlil a on nedokázal odolat děsivé touze otočit hlavu a sledovat, jak čirá tekutá smrt pomalu šplhá hadičkou do jeho paže.

Když mu pronikla do systému, byla studená a každý úder jeho srdce, těžce bušícího do žeber, tlačil smrt jeho tělem o to rychleji.

Moje vlastní tělo mě zabíjí, pomyslel si.

Hněv, který mu ještě před okamžikem dodával sílu, se vypařil před prudkým poznáním, které přišlo příliš pozdě, než aby změnil své jednání toho dne, příliš pozdě na to, aby nezasadil ránu nebo nesáhl po noži, příliš pozdě na to, aby vstal a prostě odešel, příliš pozdě na cokoli kromě spalující lítosti a tří slov, která jím tepala:

Já nechci zemřít.

Zvedl hlavu a zadíval se na siluety lidí na galerii, kteří sledovali, jak jim před očima umírá lidská bytost. Přísné, studené obličeje; starší obličeje zbrázděné vráskami, které působily stejně kamenně, jako by byly vytesané ze skály.

Aspoň většina byla taková… až na jednu.

Cala ovládla paralýza a tělo ho přestalo poslouchat. Nedokázal pohnout hlavou ani zavřít oči, ze kterých mu tekly slzy.

A tak tím posledním, co Callum Lynch viděl, než ho obklopila černota, byl ovál ženské tváře zahalené stínem, a nemohl se ubránit myšlence, že spatřil tvář samotného anděla smrti.

KAPITOLA 3

Jsem mrtvý, pomyslel si Cal. Jsem mrtvý a peklo je bílá pustina.

Přes závoj řas, kterým se chránil před jasem, se opatrně rozhlédl kolem, viděl rozmazaně a oči ho pálily a bolely, jako by měl v hlavě dva žhavé uhlíky. Celé jeho tělo bylo studené, tedy až na ruku, ta byla teplá, jako by ji někdo držel. Záblesky: medově zlaté světlo, smích, matčiny paže okolo něj, šeptaná slova o sklizni jablek.

Vznášela se nad ním silueta, objevovala se a zase mizela. Možná to byl anděl, kterého viděl, když umíral.

Znovu se propadl do tmy a opět se probral. Ve vzduchu se vznášel trochu nemocniční pach, čistý, ale studený, stejně studený jako bělost stěn, světel.

Pochyboval o tom, že by nebe páchlo dezinfekcí. Nemocnice, prozradila mu mysl.

Možná se něco nepovedlo – anebo povedlo. Třeba ho guvernér omilostnil a oni zastavili kapačku s jedem dřív, než mu stačil proniknout k srdci. Očima přejel po bílých přístrojích s malými barevnými světélky, načež se setkaly s nemožně modrým pohledem anděla, který přihlížel jeho smrti.

Její oválnou tvář s velkýma očima rámovaly krátké černé vlasy a pleť měla jako porcelán. Malé znaménko na čele její dokonalost nehyzdilo, naopak ji podtrhovalo. Byla celá v bílém a rudé rty měla zkroucené v něžném úsměvu. Nevěřícně se natáhl, aby se dotkl její tváře, aby se ujistil, že je skutečná.

Než to mohl udělat, jemně ho vzala za ruku a on ucítil teplé, silné prsty na svých.

„Jsem doktorka Sofia Rikkinová,“ řekla melodickým hlasem s lehkým přízvukem.

Pokusil se ho někam zařadit. Byl francouzský? Anglický? Působila díky němu ještě víc nadpozemsky. Stále ale mluvila a její další slova upoutala jeho pozornost.

„Včera večer v šest hodin jste byl popraven a prohlášen za mrtvého. A z pohledu všech lidí na světě, kteří o vás vědí a které zajímáte, už neexistujete.“

Srdce mu poskočilo. Jsem naživu. Ale jsem stále vězněm.

Musím odsud.

Tělo odmítalo Cala poslouchat, bylo malátné, přesto ho podřídil své vůli, nemotorně si z pravé paže vyškubl kapačku a kopal, zmítal se a chroptěl, jak se snažil zvednout se ze sklopeného křesla, které bylo zároveň i lůžkem.

Anděl – doktorka Sofia Rikkinová – se ho nepokusila zastavit, ve velkých, měkkých očích však měla ustaraný pohled.

„Bylo by lepší, kdybyste zůstal sedět,“ radila mu. „Pořád se vypořádáváte s toxinem.“

Cal zamrkal a pokusil se zaostřit. Bolelo to. „Moje oči…“ zasténal a promnul si je dlaněmi.

„To, co právě cítíte, je naprosto normální, i když nepříjemné,“ ujistila ho. „Tetrodotoxin je velmi silný, je to ale jediná věc, kterou se nám daří dostávat přes vězeňské lékaře.“

Mluvila pomalu a kladla důraz na logiku, jako by chápala, že se zrovna teď cítí jako Alenka, která spadla do králičí nory. Cal zamrkal. Zlobil se na své oči, které odmítaly spolupracovat, a snažil se je donutit zaostřit.

Sofia Rikkinová se k němu sklonila, přiblížila svoji tvář k jeho a konejšivě řekla: „Cale.“

Při zvuku svého jména se k ní otočil. Byla tak krásná, že se neubránil myšlence, jestli se nejedná o poslední sen – nebo noční můru – před věčným spánkem; o poslední výkřik mozku, že existoval, že na něm záleželo.

„Jsem tu, abych vám pomohla, Cale.“ Uvažoval, kolikrát už to v minulosti slyšel. Ona ale vypadala, jako by věřila každému slovu. „A vy jste tu proto, abyste pomohl mně.“

Na okamžik to opravdu chtěl. Pak se mu ale vrátily další vzpomínky. Ne. Ne, nebyla anděl; teď už byl natolik při vědomí, aby to poznal. Byla doktorka, unesla ho a on musel utéct.

Na dveřích si matně všiml dvou kovových pák, které vypadaly jako kliky, a vrhl se k nim. K jeho úžasu se hned otevřely a on tvrdě upadl na čistou bílou podlahu a vyrazil si dech.

Zleva se k němu kvapem blížily dvě postavy v bílém. Cal se obrátil vpravo, pořád nedokázal vstát, a proto se plazil, vlekl se vpřed na předloktích jako zvíře a postupně cítil, jak se mu do dolních končetin vrací cit. Za sebou slyšel Sofiin hlas, který říkal: „Nechte ho jít.“

V místnosti určené vnitřnímu monitoringu studovalo několik lidí několik obrazovek. Šéf bezpečnosti McGowen, statný muž vysoký šest stop s mohutnou hrudí, krátce zastřiženými vlasy i vousy a klamně ospalýma očima s těžkými víčky, kterým však nikdy nic neuniklo, sledoval, jak se Callum Lynch, mrtvý muž, plazí, klopýtá a vrávorá v marné snaze o útěk.

V jiné místnosti, v kanceláři, kde spolu o pozornost soupeřily starožitné zbraně, krásné piano a nádherný bar s likérníkem, elegantní muž nedbale oděný do kašmírového svetru a černých kalhot, který díky šedým vlasům a vrásčité tváři vypadal spíše distingovaně než staře, taktéž sledoval Calův boj o iluzorní svobodu.

Cal zaťal zuby a zavrčel frustrací nad svým nedávno paralyzovaným tělem, vyškrábal se na nohy, rozrazil dveře a potácel se kolem ošetřovatelů a techniků a studených stěn z kovu a kamene, po nichž žílami teklo umělé osvětlení; ta trocha přirozeného světla, která sem pronikala, přicházela odněkud shora.

Cal se vlekl dál, zakopával a padal a tvrdošíjně se znovu zvedal na nohy, vrávoral jako opilec kolem stromů – stromů – které se vypínaly do výšky, což byl hluboko uvnitř budovy skutečně bizarní pohled, nebylo to však o nic divnější než cokoli jiného, na co tady narazil.

Jeho oči si ale krok za krokem zvykaly, tělo dostával zpět pod kontrolu a postupně zrychloval. Probelhal se okolo dozorce v černém s pistolí u boku, muž se ho však nepokusil zastavit, když se vrhl ke schodům.

„Nedotýkejte se ho,“ uslyšel říct Sofii. Byla za ním, sledovala ho a její hlas mu dodal novou energii. Možná vypadala jako anděl, byla však jeho věznitel.

Přeběhl po kovové rampě, která hlasitě řinčela pod jeho bosými chodidly, a vpadl do jasného slunečního svitu. Cal prudce zvedl paži, aby se před bolestivým světlem ochránil, a uvědomil si, že se nějakým způsobem ocitl v zahradě.

Možná přece jen zemřel. Neměl dost představivosti na to, aby si tohle všechno vymyslel.

Byly tu pěšiny a tráva, lavičky a stromky, zpívali tu ptáci. Cal přimhouřil oči, zpomalil a rozhlédl se. Nebyl v podivné zahradě sám. Byli tu ošetřovatelé a… pacienti? Vězni? Nevěděl, jak jim říkat. Všichni měli na sobě stejné šedé mikiny, bílé košile a kalhoty.

Uniforma. Cal neměl rád uniformy.

Někteří na něj zvláštně civěli, ostatní ale jen bloumali kolem, mumlali si pro sebe a o jeho náhlý, chaotický vpád se vůbec nezajímali. Když si jeho oči konečně zvykly, vykročil vpřed, směrem k nízké zídce, a stoupl si na ni.

Na jedné straně viděl Cal helikoptéry: naleštěné, elegantní a nepochybně drahé. Ty ale jeho pozornost neupoutaly. Hluboko, velmi hluboko pod ním se rozprostíralo město. Nebylo však americké. Byly tu sice mrakodrapy, to ano, Cal ale viděl i starodávné katedrály, mešity, věže.

Už nejsi v Kansasu, pomyslel si Cal a něco v jeho nitru se roztříštilo.

Byl takový blázen. Bylo stupidní myslet si, že se mu podaří utéct. Žil, to už teď akceptoval, jenže se opět stal zajatcem.

Tentokrát však nebyl ve vězení. Byl v zatracené pevnosti.

Jak tam tak stál na zídce, zoufal si a mírně vrávoral, přistoupil k němu zprava černoch středního věku s elegantně zastřiženým bílým vousem a holou lebkou.

„No tak,“ ponoukal ho. „Udělej to.“

Cal hleděl dolů na své nohy v bílých trepkách na suchý zip s měkkou podrážkou. Boty – i on sám – už trčely napůl přes okraj.

„Skoč.“

A muž se zakřenil.

Cal cítil, že se k němu otáčí i ostatní, neodvažoval se ale na ně pohlédnout. Třásl se, věděl, že ho končetiny stále plně neposlouchají, a přemýšlel, jestli ze zídky sestoupí, jestli z vlastní vůle skočí – nebo prostě spadne.

Představa skoku se jevila lákavě. Ukončil by svůj život z vlastní vůle, už nikdy by nebyl vězněm. Potom si ale vzpomněl na svůj strach a na své prozření, na to, co si uvědomil, když mu žilami kolovala tekutá smrt, že navzdory všemu… nechce zemřít.

Z druhé strany se ozval jiný hlas; Sofiin. Na jednom rameni ďábel, na druhém anděl, pomyslel si.

„Nejste tady vězněm, Cale.“

Otočil se k ní a podezřívavě přimhouřil oči. „Podle mě to tak vypadá,“ řekl.

„Jsem tu, abych vás chránila,“ pokračovala Sofia. Stála tam vzpřímeně a s klidným výrazem. „Pokud mě vyslechnete, všechno začne dávat smysl. Jestli teď ale skočíte, nedozvíte se vůbec nic. Musíte mi důvěřovat.“

Důvěra? Absurdní. Unesla ho, proboha. Bez ohledu na to, co říkala, byl jejím vězněm, a ona tu teď stála a žádala ho, aby jí důvěřoval.

Jenže… žil.

„Kde to jsem?“ Nepohnul se, aby z římsy slezl.

„Jste v rehabilitačním křídle sídla nadace Abstergo Foundation v Madridu.“

Calovy oči se na okamžik rozšířily. Abstergo? To jméno samozřejmě znal. Všichni znali Abstergo Industries – vyráběli všechno od sirupu proti kašli až po cereálie. K čertu, pravděpodobně vyráběli i pentobarbital, kterým se popravovali vězni, a kapesníčky, do kterých následně vzlykali jejich blízcí.

Zakřenil se a tiše se rozesmál. Sofia se nedala zastrašit a pokračovala.

„Jsme soukromá organizace usilující o zdokonalování lidstva.“

Rozesmál se ještě víc. Jak šílená, jedinečná ironie. On a cokoli, co se třeba jen vzdáleně podobalo lidské dokonalosti, se k sobě nikdy nepřiblížili ani na vzdálenost plivnutí.

Vyhmátli jste naprosto špatného chlápka, pomyslel si.

Jenže anděl ještě neskončil. „S vaší pomocí, Cale, můžeme najít nové způsoby jak vymýtit násilí.“

Vymýtit násilí.

Jeho pobavení se rozplynulo. Násilí bylo stejně tak součástí jeho života jako dýchání. Bylo efektivní, přirozené, nenucené a tak snadné. Vždycky.

Až na to, že to nebyla pravda. V dětství to bylo jiné. Věděl, že s ním byly potíže; byl drzoun s přemírou energie, nikdy však nebyl krutý, neubližoval, nebyl… násilnický. Násilí do jeho života vstoupilo jako nevítaný host v den, kdy byl ukončen život jeho matky, a ne dřív.

Co kdyby to opravdu dokázala? A co kdyby jí mohl pomoct?

Co kdyby si nějaké dítě někde tam venku nemuselo nikdy dělat starosti s tím, že za jednoho naprosto běžného odpoledne najde matku mrtvou v kaluži krve v kuchyni? Že tam jeho otec bude stát s podivným nožem, ze kterého bude stále kapat krev?

Sofia Rikkinová se mu dlouze zadívala do očí. Její nadpozemská, klidná jistota byla svůdná. S očima stále upřenýma do jejích postavil Cal napřed jednu a pak i druhou nohu na zem a odsunul se od okraje.

Její klidný výraz se nezměnil, její oči ale vypadaly… šťastně. Skoro radostně. K čertu, pořád mu připomínala anděla, i když účinky drogy už odezněly.

Ozval se ostrý, svištivý zvuk. Do Calova krku se zabodla šipka a on se zcela nehlučně svezl k zemi.

KAPITOLA 4

Sofii popadla zlost. Uvědomovala si však své publikum, proto ji rychle potlačila. Otočila se a zadívala se na velkou siluetu McGowana, který ji zcela bez omluvy sledoval.

Jistěže to byl McGowen. Žádný jiný dozorce by se neodvážil zasáhnout poté, co jim výslovně přikázala, aby nechali Cala na pokoji.

„Měla jsem to pod kontrolou,“ prohlásila ledově.

„Váš otec ho chce zpátky,“ odvětil McGowen, jako by se tím vše vysvětlovalo.

Ovšem. Když otec mluví, všichni poslouchají. Už před lety ji to začalo unavovat. Jenže teď se z toho stávala víc než jen obtíž a skrytý náznak toho, že nevěří jejím schopnostem; aktivně jí to bránilo získávat výsledky, po nichž oba tolik toužili.

„Je to můj pacient. Toto je můj program.“

Sofia ještě chvíli hleděla šéfovi bezpečnosti do očí. Nesnažila se sama sobě lhát, že jde o něco jiného než o klasickou dynamiku smečky, a ona se odmítala vzdát své pozice alfy a přenechat ji McGowenovi.

A nebyl jediný, kdo ji sledoval. Bylo od něj nemoudré, že si na ni troufal před pacienty. Většině to bylo jedno, ale z těch, kterým to jedno nebylo, tu byli všichni… a velmi pozorně se dívali.

Moussa se pokoušel celou situaci ještě zhoršit, jak měl ve zvyku, tím, že Cala pobízel. Sofia viděla i Lin. Číňanka uměla anglicky, ale měla ve zvyku být stejně tichá a málomluvná, jako byl Moussa užvaněný a extrovertní. A tichými svědky konfrontace byli i prchlivý Nathan a zdrženlivý Emír.

Sofia si byla dobře vědoma toho, že otec vše sleduje na monitorech v kanceláři. Kdykoli tu byl, díval se. Milovala svého otce a respektovala jeho názory. Jen si přála, aby dal najevo, že to cítí stejně.

Cal si vytrpěl něco extrémního a probral se teprve před chvílí. Na to, co měl před sebou, nebyl připravený ani po mentální stránce, ani po té fyzické. Stále se zotavoval z účinků toxinu, který ho přivedl tak blízko smrti, aby ho mohli propašovat ven z věznice.

Sofia měla v plánu poskytnout mu čas zvyknout si tady, ukázat mu, jak cenná je práce, kterou tu odvádí, jak je důležitá nejen pro lidstvo, nýbrž i pro něj osobně.

Její otec však dorazil z Londýna odhodlaný všechno urychlit, i když jí stále neřekl proč.

Sofia chtěla, aby se Cal všeho účastnil dobrovolně, aby pracoval s nimi, ne pouze pro ně, jenže Alan Rikkin, ředitel společnosti, ji donutil změnit plány.

Jako vždy.

McGowen na ni jen bezvýrazně hleděl. Věděl, že vyhraje. A Sofia to věděla taky.

Nakonec hořce řekla: „Připravte Animus.“

Cal ztrácel vědomí a zase se probíral, jak ho dva statní ošetřovatelé vlekli chodbou. Hlava mu spadla dozadu, když se snažil přes drogové omámení zjistit, kde je. Všechno na tomto místě – ne, teď už mělo jméno, Abstergo Foundation v Madridu – bylo bizarní a nepochopitelné, Cal už ale věděl dost na to, aby odlišil, za co mohly účinky drogy a za co ne.

Napřed nemocnice, nemožně sanitární. Potom podivná kombinace středověku a moderní doby v chodbách a sálech, kterými klopýtal. Zahrada na střeše a zombiím podobní lidé v ní, a to tak vysoko nad zemí, že mohli hledět do očí orlům – nebo andělům.

Ale tohle…

Kostel, to byla ta první věc, která ho napadla, přestože sám jen málokdy nějaký navštívil. Kamennou podlahu zdobily nádherné mozaiky a uprostřed se nacházel široký prostor, který v přízemí i v prvním patře lemovaly oblouky, což vyvolávalo dojem plástve medu v úlu.

Cal si matně všiml maleb na stěnách, které nepůsobily zašle jen kvůli jeho rozostřenému vidění. Sluneční svit pronikající dovnitř vysokými okny se mísil s umělým modrým osvětlením, které se odráželo od skleněných vitrín se zbraněmi z dávných dob – s meči, luky, noži – kterých si zakaleným zrakem letmo všiml.

Všechno po stranách, mimo otevřený prostor, však patřilo k nejnovějším technologiím. Cal si všiml obrazovek, na nichž ožívaly podivné ilustrace, mrkajících světel a dojmu účelovosti, díky kterému ho napadlo další slovo, jímž se tato podivná scéna dala popsat: laboratoř.

Co v tom všem znamená on?

Klusem se přiblížil třetí ošetřovatel a připojil se ke dvěma, kteří Cala drželi pevně za paže. Opásal Cala těžkým plátěným pásem, a když Cal pohlédl dolů, uviděl, jak ho s cvaknutím zapnul. Mohly za to léky, nebo přezka na opasku skutečně tvořila písmeno A?

Pud sebezáchovy v něm vyvolal paniku. Okovy byly okovy, ať už je tvořily řetězy nebo pás s naleštěným písmenem, a když zoufale vzhlédl, zjistil, že ho vyrovnaně sleduje Sofia. V chladných modrých očích neměla žádné vysvětlení.

„Jsou čepele připravené?“ zeptala se. Calovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že nemluví s ním, nýbrž s jedním ze svých asistentů, který stál u řady monitorů a klávesnic ve výklenku.

„Tady,“ odvětil mladík s vousem. Ze století jednadvacátého se přesunul zpátky do čtrnáctého, a to tak, že se přemístil od monitorů k jedné z vitrín a podal něco dvěma ošetřovatelům nebo možná laboratorním asistentům, nebo co vlastně k čertu byli.

„A potvrdili jsme jejich původ?“ pokračovala Sofia.

„Určitě patřili Aguilarovi, našli jsme je v jeho hrobě.“

V hrobě? Kdo tihle lidi, k čertu, byli? Vykradači hrobů?

Sofia tvrdila, že když jí bude věřit, všechno mu začne dávat smysl. Proto slezl dolů z římsy, doslova i obrazně, a za ten projev důvěry ho střelili šipkou, jako by byl zvíře, a doslova ho odvlekli sem, na místo připomínající kostel, kde vůbec nic nedávalo žádný smysl.

Laboratorní asistenti teď přinášeli nějaké rukavice nebo možná chrániče předloktí a muži, kteří drželi Cala za paže, zesílili stisk, aby Calovi navlékli ty kožené věci na ruce.

Zadíval se na Sofii, byl omámený, vyděšený a vůbec nic nechápal.

„Co je to?“ zachroptěl a snažil se vzdorovat, i když marně. Kožené rukavice voněly staře a trochu povědomě.

„Tyto relikvie a vaše DNA nám umožní přístup k vaší rodové linii,“ odvětila Sofia.

„Cože?“ Cal všechna ta slova znal, jenže v tomto spojení nedávala žádný smysl. Sofia znovu oslovila své asistenty a ani na okamžik neodtrhla oči od Calových.

„Zahajte poslední přípravy. Naše regrese: Andalusie, 1491. Všechno nahrávejte.“

Obrazovky ožily a Calovy těkající oči zachytily ve výklencích obrázky, plány, tenké řádky dat. Tohle všechno dalece přesahovalo jeho chápání.

„Paže je připravená,“ řekl Sofii jeden z jejích pomocníků.

Paže?

Cal nad sebou uslyšel děsivé hydraulické bzučení. Droga už mezitím přestala působit, a tak byl zcela při vědomí, když se zadíval na masivní mechanický aparát, od jehož lesklého povrchu se odráželo světlo z klenutého stropu. Ve spirálách klesal dolů, klamně jemně hučel a svíjel se a roztahoval jako robotický had, který se probouzí ze spánku, dokud se neobjevil jeho konec ve tvaru písmene U.

Sklopil se za Calem a ladně zacvakl na místo. Paže. Skutečně se podobal ruce se dvěma prsty, které pevně sevřely Cala kolem pasu.

Zalila ho hrůza. Útroby se mu sevřely a hrozilo, že se vyprázdní, nějak ale ovládl ochromující strach na dost dlouho, aby zalapal po dechu, vyděšeně, ale také rozzuřeně: „Co je to?“

Obrátila k němu svoji andělskou tvář, pak sklopila zrak, protože mu nedokázala hledět do očí. Pak se zdánlivě upřímnou lítostí řekla: „Je mi to líto, Cale. Nerada to dělám takhle.“

„Tak to nedělejte!“

Něco v jeho nitru, něco hlubokého a primitivního, ho varovalo, že pokud udělá to, co zamýšlí, už nikdy nebude stejný.

Sofia zvedla své modré oči a zadívala se na něj se směsicí lítosti a neoblomnosti. „Použijte epidural.“

Calovy šíje se dotklo deset tenkých hrotů, které mu připomněly nohy nějakého mechanického hmyzu. Než ale stačil ucuknout, něco ostrého a dlouhého se mu s oslepující bolestí zabodlo do zátylku.

Vykřikl.

Cal bojoval. Zabíjel. Několikrát málem zabili i jeho. Prchal před policií, byl postřelen, pobodán a skoro umlácen k smrti.

Ještě nikdy však nezažil takovou bolest.

Není to nemocnice. Není to laboratoř.

Je to mučírna.

A pak, stejně rychle, jako se objevila, bolest i ustoupila, ne úplně, ale dost na to, aby Cal dokázal zalapat po dechu a zasípat, nechápavě a rozzuřeně: „Co ode mě chcete?“

Sofia na něj hleděla, byla klidná a vše měla pod kontrolou. „Vaši minulost.“

„Moji minulost…?“

Bylo to bizarní, vzpomněl si však na píseň, která se linula ze starého, otlučeného rádia to odpoledne před třiceti lety: Crazy od Patsy Clineové.2

2 Bible.com (pozn. překl.).

Zbláznil jsem se, pomyslel si. Jsem šílený.

Cal hleděl dolů na Sofii s čirou, primitivní panikou. Zdálo se, že to vycítila, protože její hlas i chování se změnily. „Dobře mě poslouchejte, Cale. Chystáte se vstoupit do Animu.“

Trhl sebou, a to z důvodu, který nemohla znát. Už jako teenager věděl o drahém softwaru vydávaném společností, jež se později proslavila jako Abstergo Entertainment. Doslechl se, že vymýšlí hry založené na vzpomínkách předků lidí, šťastných zaměstnanců, kteří se patrně pohodlně rozvalovali ve svých přepychových kancelářích a čas trávili v téměř legendárním přístroji, kterému se říkalo Animus a který vypadal jako luxusní lehátko.

Cal, který tuto část svého života strávil v polepšovnách nebo v sirotčincích, se zdokonalil v umění krást ten software prodavačům přímo před nosem, načež ho prodával spratkům s hromadou peněz, kterým ve skutečném životě nic nehrozilo, bitky na nože a násilí tak prožívali zprostředkovaně, místo aby si zkrvavili vlastní ruce a nosy.

Toto je Animus? Tato nestvůrnost? Chmatající, neoblomná paže jako z nějaké zvrácené, hluboko pohřbené noční můry – to je zdroj videoher pro děti?

Sofia pokračovala a přitáhla jeho pozornost zpátky k sobě. „To, co teď uvidíte, uslyšíte a ucítíte, budou vzpomínky člověka, který je mrtvý už víc než pět set let.“

Cal si najednou uvědomil, že od něj Sofia během řeči pomalu, odměřeně ustupuje. Ovládl ho nový strach a prosebně k ní vztáhl ruku, k jediné osobě tady, která ho, jak se zdálo, skutečně chtěla vidět jako lidskou bytost; která ho umístila do té paže.

„Počkejte!“ žadonil, ale bylo příliš pozdě.

Najednou se vznesl do vzduchu, jako by ho zvedl nějaký obr, jako by celé to utrpení nebylo ničím víc než nějakou zvrhlou jízdou na pouťovém kolotoči. Paže ho držela a hýbala s ním s nedbalou, absolutní mocí a bezmocný Callum Lynch visel v jejím neústupném kovovém sevření jako hadrová panenka.

„Musíte pochopit, že nemůžete změnit, co se stane, Cale,“ řekla Sofia a zvýšila hlas, aby ji bylo přes hučení paže slyšet. „Snažte se soustředit na obrazy. Pokud se je pokusíte změnit nebo se od nich odpoutat, mohlo by to pro vás být nebezpečné. Držte se vzpomínek.“

Od toho strašlivého dne, kdy objevil matčinu stále teplou mrtvolu a sledoval, jak se k němu otec blíží s čepelí, kterou ji zabil a ze které stále kapala její krev, a s úmyslem zabít i jeho, byl Cal odhodlaný nikdy nikomu nedovolit, aby nad ním získal kontrolu. Dokonce i ve vězení si zachoval pocit autonomie, vnímání sebe sama.

Ale tady mu ji ta paže a ona andělská, ale nedosažitelná žena během několika vteřin sebraly. A Cal měl hrozivé tušení, že ho připraví o víc, než vůbec tušil, že má.

Další mechanické hučení. Paže s ním manipulovala, zatímco Sofia vydávala rozkazy, které pro něj nic neznamenaly, měly však ovlivnit všechno.

„Spusťte skener!“ poručila Sofia.

Na tvář mu zacílila celá řada čoček, jedna po druhé, jejich „oči“ se otvíraly a zavíraly, jak sledovaly – co? Obklopily ho další přístroje, které vypadaly, jako by vypadly z nemravného snu nějakého šíleného vědce, pohybovaly se pomalu a strašidelně přitom cvakaly.

Cal od nich odtrhl oči a upřel je na lidi dole, kteří civěli na monitory.

„Skener načítá vzpomínky,“ oznámil jeden z asistentů Sofii. Stála teď dobrých dvacet stop pod ním a oválnou tvář měla obrácenou vzhůru k němu.

„Status?“ zeptala se svého týmu, přestože oči stále upírala do Calových.

„Monitorujeme tlak a neurální aktivitu… nalezen odpovídající vzorek DNA.“

Sofia, zalitá modrým světlem, se na Cala usmála. „Držte se vzpomínek, Cale,“ nabádala ho znovu a Cal vycítil, že i přes všechno, co mu s jejím souhlasem provedli, je na jeho straně.

„Skenujeme řetězce DNA, hledáme časový rámec.“

Paže nyní pohybovala Calem s překvapivou něhou, plynule ho zvedala a spouštěla, natáčela ho tváří k jednomu divnému přístroji, pak k dalšímu. Uklidňoval se, zvykal si na ten pocit, i když jeho srdce pádilo a dýchal rychle.

„První odpovídající vzpomínka nalezena,“ oznámil asistent.

„Integrita osobnosti?“ zajímala se Sofia.

„Optimální.“ Tentokrát odpověděl ženský hlas.

„Pokuste se o synchronizaci,“ přikázala Sofia. Stále k němu vzhlížela a on viděl, jak ustaraně krčí čelo. Bojí se o něj? Ne, spíše o projekt.

„První spojení s předkem je kompletní. Našli jsme Aguilara.“

Aniž by o tom přemýšlel, trhl Cal prudce napřed jedním, pak druhým zápěstím. Čepele ukryté v rukavicích vystřelily ven. Tupě na ně civěl.

„Osobnost integrována.“ Hlas asistentky se donesl až k jeho uším, zněl však vzdáleně.

Z nějakého důvodu toužil zavřít oči, i když mu to nepřipadalo rozumné. O několik úderů srdce později se tomu poddal a víčka se mu se zachvěním zavřela.

Ovládl ho zvláštní klid.

„Synchronizace dosažena,“ řekl mužský hlas.

Pak zazněl její hlas, mírumilovný, radostný a melodický jako letní vánek. „Tady!“

Ano, tady. Nehybný bod, ve kterém nebylo nic minulého ani nic budoucího. Jen… blaho.

Cal pomalu otevřel oči a mír, který nyní cítil, byl stejně velký jako hrůza, s níž je zavíral.

„Zahajte regresi,“ řekl anděl.

„Regrese probíhá.“

A najednou Cal padal.

Kamenná podlaha mu vylétla v ústrety tak prudce, až se mu zvedl žaludek.

Najednou ale jako by se otevřela a jeho obklopil ohnivý, točící se tunel oslepujícího světla. A pak, tak rychle, že Cal ani nestačil zareagovat a zavřít oči, světlo zesláblo, prosytil ho prach a on hleděl dolů na velké město vymalované odstíny zlaté, hnědé a bronzové.

Vnímal všechno – víc, než tušil, že jeho oči dokážou obsáhnout, a jak se plynule pohyboval nad krajinou, najednou si z nějakého důvodu vzpomněl na orla, který se nad ním vznášel v ten den kdysi dávno, když se pokusil na kole přeskočit přes propast a selhal, kdy jeho největší starostí bylo, jak rodičům vysvětlí škodu na kole a své šrámy.

Když se jeho život rozpadl.

Pak se vzpomínka i vše ostatní, co bylo Callumem Lynchem, odsunulo do pozadí a odevzdalo se to rozlehlému prostoru rozprostřenému před ním, vizi orla.

KAPITOLA 5

OBLÉHÁNÍ GRANADY, ŠPANĚLSKO

1491

Shora lidské události nevypadaly nic moc, rozhodně se nedaly srovnávat s bičujícími vichry a mocnými poryvy v horách Sierra Nevada. Když se ale orel přiblížil a slétl dolů, byly vidět malé, opakující se obrysy příbytků a vysokých staveb, které v sobě měly víc z hory než z ohně v krbech: hradby mocné pevnosti podél stříbřité stuhy řeky a na mostech, cimbuřích a v ulicích bitva, krev a smrt.

Byly to malé věci, výdechy lidského života, avšak pro ty, kdo je brali, měly velkou cenu. Bojovali po tisících, meči, luky a šípy, dýkami a oštěpy, ohněm a vírou. V ponurých oblacích stoupal do výšek kouř a sluneční paprsky, kterým se dařilo pronikat do ulic, se odrážely od ocelových přileb.

Koně a muži hřímali ulicemi, zatímco lučištníci se je zoufale snažili shůry zastavit. Dříve bílé korouhve byly nyní špinavé a potrhané, červený kříž na nich vyšitý byl však stále vidět.

Pod orlovými křídly se rozkládal velký hrad známý jako Alhambra. Maurští vojáci zoufale bojovali, aby palác ubránili, zatímco sultán s vážnou tváří shlížel na vřavu pod sebou. Pak zvedl oči k horám, kde se v malé vesnici, ve které stále hořelo mnoho budov, ukrýval velký poklad a nejpodivnější ochránci se chystali ho zachránit.

***

„Naší misí je ten chlapec,“ řekl jim Benedicto, Strážce, o několik hodin dřív. „Byli jsme zrazeni. Templáři jeho úkryt možná nenajdou, ale pokud ano, budou ho chtít vyměnit za Jablko. Sultán Mohamed nebude mít na vybranou.“

I těch několik slov stačilo. Mise se neúčastnil nikdo nezkušený a všichni znali nezměrnou cenu toho, co hledali. Aguilar de Nerha však tušil, že ta slova směřovala konkrétně na něj.

Věděl, že během měsíců, které uplynuly od chvíle, co se formálně připojil k asasínskému bratrstvu, odváděl dobrou práci. Řídil se rozkazy Strážce a nebral záležitosti do vlastních rukou. Dokázal, že se mu dá věřit, a získal klidný nadhled, který mu umožnil ovládnout své impulzivní srdce a mozek. Už samotný fakt, že mu dovolili se této mise účastnit, dokazoval, jak si ho považují.

Asasíni si dobře uvědomovali, že za templářským tažením za nalezením Jablka stojí jejich mistr, Tomás de Torquemada. A když se do něčeho zapojil horlivý Velký inkvizitor, byly nevyhnutelné dvě věci. Zaprvé, že budou strašlivým způsobem umírat nevinní lidé, aby templáři pod rouškou „náboženské čistoty“ pokročili ve své věci.

A zadruhé, že se dříve nebo později někde objeví černý templářský rytíř Ojeda.

Zvěd, který jim oznámil, že se templáři blíží, je informoval o tom, že průvod tvoří přes dva tucty vojáků na koních a dva vozy. Jeden byl naložený sudy; zvědové si mohli jen domýšlet, čím jsou naplněné. Na druhém vezli velkou prázdnou klec.

Bylo jasné, co to znamená. Templáři měli v úmyslu předvést prince jeho otci, jako by nebyl ničím víc než lapeným zvířetem.

Jednotce velel známý muž – generál Ramirez. Ramirez působil se svojí zjizvenou vizáží, dlouhými šedivými vlasy a zády rovnými jako oštěp velmi elegantně. Do služeb templářů vložil značné vojenské zkušenosti a nadání pro strategii a Torquemada si ho cenil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Assassin's Creed.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.