Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ivona Březinová

POMERANČE V PODPRSENCE
Příběh o holkách pro kluky a o klucích pro holky

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6516. publikaci

Ivona Březinová (www.brezinova.cz)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 144
Vydání 3., v nakladatelství Grada Publishing 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Illustration © Martina Pavlová

ISBN 978-80-271-9671-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9670-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-0262-4 (print)

Andy a Med

Asi bude nejlepší, když vám to řeknu na rovinu. Jmenuju se Medard Koukol. Ale jestli mě nechcete k smrti naštvat, říkejte mi Mede. Já vím, pořád je to strašný, ale přece jen o trochu lepší než Méďo, jak mi říká máma, nebo Medíku, jak mi někdy říká Andy. A ta má teda opravdu co říkat. Ve skutečnosti se jmenuje Anděla. Děsný, co? Anděla Koukolová. Ona je totiž moje sestra. O dvacet dva měsíců starší.

Máme spolu hodně společnýho, teda myslím kromě rodičů, pokoje, televize, nafukovacího člunu a tak. Andy je totiž úplně stejně nespokojená se svým jménem jako já. Chtěla by se jmenovat Klára nebo Lucie, ale spíš Lucie, protože občas řekne špatně „r“, a to by se pak představovala jako Kláva, což, jak sama uznala, zní skoro stejně jako kráva, a to už je i ta Anděla lepší.

Rodiče jsou zásadně proti tomu, abychom si změnili jména. A aby se Andy jmenovala Lucie, proti tomu jsou snad vůbec nejzásadněji. Táta kdysi jako kluk napsal nějakou stupidní básničku o tom, že Lucka se s kdekým mucká, a nedávno prohlásil, že jestli se jeho dcera někdy bude jmenovat Lucie, že si to teda pořádně vypije.

Legrační na tom bylo, že máma tehdy zvedla oči dva centimetry nad okraj knížky a opravila ho, že tak to není, že správně se říká Lucie noci upije a poukazuje to na zkracování noci a prodlužování dne po zimním slunovratu. Táta pak chtěl od mámy vysvětlit, jak je tedy možné, že se svátek Lucie, pokud ví, slaví už 13. prosince, tedy o celých osm dní před slunovratem, a máma řekla, že to teda neví, ale v kalendáři že je bordel jako ve všem. Nicméně že ji udivuje, jaký má táta přehled o oslavách jmenin, když na ty její pravidelně zapomene.

Andy mezitím vyklidila pole orné i válečné, jak říká od té doby, co se ve škole učili o Vančurovi.

Myslím, že Andy si to moc komplikuje. Já, kdybych nebyl zrovna Medard, bylo by mi úplně fuk, jak bych se jmenoval, teda myslím kromě takovejch jmen jako Kazimír, Mstislav, Emanuel a tak. Jenže je to…

„Mede, jsi tu?“

„Jo.“

„Že nesvítíš. Ty dneska nechemičíš?“

„Nějak jsem se to… zamyslel. Co je, Andy?“

„Ále, máš jít hrát. Já už jsem skončila.“

„To už je tolik?“

„To ne, ale já měla dneska jen stupnice.“

„Kdybych tak moh radši chodit na kytaru než na ten připitomělej klavír.“

Pečlivě jsem zamkl visací zámek u kůlny a klíč na tenké kožené šňůrce si pověsil kolem krku. Vždycky ho tam nosím.

„Tak jdeme, no,“ povzdechl jsem si. „Kdo dneska myje nádobí?“

„Já,“ povzdechla si tentokrát Andy. „Kdyby tak naši koupili myčku. Jo, a nezačínej o změně jména,“ vzpomněla si. „Právě jsem se zase chytla s tátou. Div mi nedal facku.“

###

Medíku, Medíčku, už ani chviličku. Medvídek Vítek brumlá hlady, bříško si hladí. Méďa chce med. Hned. Pomazal mě málem máslem. Ale to je málo. Chci med. Hned. Slyšíš? „Vstávej, Mede. No tak Medíku, je skoro sedm. Hned vstaň. Snídani máš v kuchyni na stole.“

„Já nechci chleba s medem, mami, dej ho tomu medvědovi.“

„No tak, probuď se, co se ti to zase zdálo? V kuchyni máš rohlík se šunkou. Já letím. Nezapomeň si vzít čisté ponožky, ne jako minule. A pořádně zamkni.“

###

Škola byla k uzívání. Neživá a líná. Všechny tabule na zdech, všechny stoly a židle nohama na zemi. Chtělo by to pořádnou petardu. Pecku, až by ohluchnul ten šmírák školník. Zrovna včera zas šišlal Baňce (to je naše chemikářka, ona je trochu to… při těle), že prý štále šmejdim okolo chemičkého kabinetu. Šmejd jeden. Nikdy jsem tam nic neukrad. A chtěl jsem. A moh jsem. A neukrad. Uááh. Ještě poslední hodina a honem ven. Jdem.

Holky si šuškaly u šaten.

„Mede, kam tě to vede?“

„Hele sklapněte, pipky, jo?“

„A nemáme tě doprovodit?“

„Leda omylem.“

###

Radnice je velká omšele šedá budova se zakřiknutými okny a spoustou malinkatých věžiček na rdící se střeše. Uvnitř je to samý temný tunel a sešlapaný schod. A dveře, dveře, dveře. 115, 116, 177, 119… Moment, a co stoosmnáctka? Že by záhada tajné komnaty? Ale ne. Stoosmnáctka je panáček támhle naproti. Dveře, dveře, dveře. 120, 123, 125… Mají tu teda pěknej bordel, jak by řekla máma. Á, tady je to. 128. Dveře. A za dveřmi… Další dveře. 129. A za nimi stůl a za stolem… Holka. Teda už velká, ale hezká. Vlasy má do koňskýho ohonu jako nosí Andy. Vlastně je naší Andy dost podobná. Jenže starší.

„Pojďte dál,“ řekne. „Co si přejete?“

„Já… já se přišel zeptat na jméno.“

„Šárka. A jak se jmenujete vy?“

„Med… totiž… no to je právě to, proč jsem tady. Já… totiž my… totiž Andy a já… no prostě…“

„Nestůj tak zničeně v těch dveřích a pojď mi říct, jaký máš problém,“ směje se Šárka za stolem a nabízí mi židli.

„Dobře. Já jsem Medard.“

„A dál?“

„Koukol. Medard Koukol.“

„Hm. A dál?“

„Dál? Dál už se nejmenuju.“

„No to vím, ale co potřebuješ?“

„Jmenuju se Medard Koukol.“

„Ano, ale to už jsi říkal,“ pobaveně se směje.

„Vám to nepřipadá hrozný?“

„Hrozný? Ne, proč?“

„Já jsem se přišel zeptat, jak to mám udělat, když si chci změnit jméno.“

„Medard, nebo Koukol?“

„No nejradši bych obě, ale Medard zatím bude stačit. Kdybych nebyl ani Medard, ani Koukol, to by táta asi nepřežil.“

„Hm, to tě budu muset asi zklamat. Kolik ti je vlastně let?“

„Čtrnáct. Mi bude.“

„Tak to musíš přinést písemné vyjádření obou rodičů, že se změnou jména souhlasí. Rodiče musí předložit své občanské průkazy a tvůj rodný list a složit finanční poplatek.“

„A nešlo by to nějak jinak? Písemný souhlas z našich nikdy nedostanem.“ Hlas mi rozčilením zas tak protivně přeskakoval, dělá mi to teď každou chvilku.

„Tak to budeš muset počkat, až ti bude osmnáct,“ odpověděla. „Přijď sem za čtyři roky, třeba pak spolu půjdem na rande,“ smála se a legračně přitom krčila špičku nosu.

Vyklidil jsem pole orné i válečné a šel domů.

###

Doma byla jen máma a její otázky kde jsem byl tak dlouho, co bylo ve škole, jaký byl oběd a jestli jsem všechno sněd, vždyť jsem ve vývinu.

„Jen tak. Nic. Šlo to. No jasně,“ odpovídal jsem mezi sousty celozrnného chleba se sojanézou a ten druhý si vzal raději s sebou do kůlny na dvoře.

Máma se začala vztekat, kam jdu, když se mnou mluví, ale zkuste odpovídat někomu, kdo stojí na hlavě. Máma je cvičitelka jógy. Při cvičení dokáže být někdy strašlivě daleko, uzavřená jako nedobytný hrad, nevidí a neslyší. Někdy jako by ani nedýchala. Ale jindy vás překvapí nejroztodivnějšími činnostmi v nejneobvyklejších pozicích, jaké si umíte představit.

###

Kůlna je moje království. Prkenné stěny kolem dokola dokonale holé, jen s jedinou policí na laboratorní sklo. Uprostřed starý stůl a o něco mladší točicí židle na kolečkách. Když se jí něco zeptám, většinou skřípavě odpoví. Stačí se pohnout.

Skoba ve dveřích drží za límec kdysi bílý pracovní plášť. Táta mi ho jednou přinesl z práce ještě skoro nový. Teď má kropenaté břicho a nad levou kapsou vypálenou díru větší než špunt od vany. To ta sírovka. Odnesl to tenkrát i svetr a doma bylo zle. Skoro čtrnáct dní jsem sem nesměl.

Držím v ruce zkumavku s filtrátem hlinité sraženiny a s několika mililitry kyseliny solné. Když přidám alizanin S, bezbarvý roztok dostane pomerančově oranžovou, až nahnědlou barvu. Přilévám čpavek tak dlouho, dokud roztok nádherně nezfialoví. Ještě trochu kyseliny octové a z fialové barvy je rázem žlutohnědá. Už mi to nepřipomíná zázrak jako tehdy, když jsem poprvé pozoroval, jak kapalina prudce změnila barvu, a já se úžasem div nepobryndal. Ale vždycky mě to nějak zvláštně uklidní.

Mimikry školního atlasu

Zlatým hřebem dnešního vyučování byla biologie. Jeřabina, teda naše přírodopisářka Jeřábková, vykládala rozmnožování. Všechno o pohlavních buňkách, oplození vajíčka spermií a tak. Nakonec se zeptala, jestli nám něco není jasné. Pochopitelně, že tuhle kapitolu si každej přečet hned, jak jsme dostali učebnice, abysme věděli, co nám jako v rámci školního vzdělání hodlaj předložit. A jestli u toho jsou nějaký ilustrace zajímavých sexuálních poloh, což od nás teda bylo docela naivní. Ale samozřejmě vůl Zvolský (teda ten si to svoje jméno snad vymyslel) že prý nedokáže pochopit, jak se může spojit vajíčko se spermií, když vajíčko je v těle ženském a spermie v těle mužském. S kamennou tváří si sedl a pozoroval, jak se v tom Jeřabina topí. Kluci prskali smíchy, holky rudly a ta nána Andula Láníková div neomdlela, jak jí lezly oči z důlků. Vona si ta husa snad doteďka myslela, že děti nosí vrána nebo čáp.

Jeřabina nakonec vybruslila poznámkou, že pokud stále ještě není někomu něco jasné, ať se zeptá doma rodičů. To mi připadalo úplně stejně ujetý, jako když se mě loni ptal táta, jestli se nepotřebuju na něco zeptat ohledně svýho těla a tak. Jo, kdyby přišel o dva tři roky dřív, tak možná, ale loni jsem už všechno dávno věděl. Aspoň teoreticky. A při představě, že mě čeká jeho zdlouhavá přednáška z anatomie, jsem tehdy radši řek, že mám moc učení. Táta je totiž lékař a všechno, co se týká lidského těla a zdraví, vysvětluje tak, jako by obhajoval Nobelovku, jak jednou řekla Andy. I máma tenkrát uznala, že je to trefný.

###

Po vyučování jsem se loudal kolem plotu školního pozemku domů, v žaludku blivajz z kašovitý polívky neznámého složení a brambor s dušenou mrkví a s mikroskopickými kousky masa.

Na kraji parku sousedícího se školní zahradou, hned na první ještě jakž takž úplné lavičce kryté rozrostlým keřem černého bezu, seděl Kábrt a báňal jako o život. Jak mě zahlíd, vstal a klátivě mě přivolával k sobě.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Čau, chceš cígo?“ nabídl mi.

Rázně jsem odmítl. Nekouřím, ale i kdyby, po dvou šlucích bych v sobě ten dnešní oběd asi neudržel.

„No jo, moderní je nekouřit,“ deklamoval. „Já jsem holt ta stará škola.“

Je skoro o dva roky starší. Propadlík. Tři pé, jak o něm říkají kantoři. Pomalu propadá peklu.

„Ty vole Koukole,“ ozval se přátelsky. „Potřeboval bych zejtra při matice vypustit ňákej slznej plyn. Zvládnul bys to?“

„Slznej plyn nemám.“

„Seš přece ňákej chemik, ne?“

„No, možná… kdyby ti stačil sirovodík… Pěkně smrdí. Ale pustíš si ho sám. Já jen připravím zkumavku.“

„Jasně, kámo.“

„A co za to?“

„Hele, neměl bys zájem o pět čísel tohodle?“ otevřel Kábrt školní tašku a z obalu na zeměpisný atlas vytáhl časopis s nahatou ženskou na obálce. „Kozy, co? Vevnitř je to ještě lepší. Dívej na věc,“ zálibně zalistoval tiskem.

„Odkud to máš?“ zajímal jsem se.

Ty nahatý holky na nás koukaj ze všech stran. Neznám stánek s novinama bez tohohle. Už jsem byl párkrát v pokušení něco takovýho si pořídit, ale… no jako tenkrát:

Blížil jsem se nenápadně ke stánku s časopisama všeho druhu. Bylo tam vystavený ledacos. Prsa i zadky. Čuměl jsem asi už moc dlouho, prodavačka se vyčkávavě dívala a očividně se bavila. Vyvedlo mě to tak z míry, že jsem popadl Hospodářský noviny, hodil na pult ošoupanou minci a bez čekání na drobný zmizel.

Za týden jsem to zkusil znovu. Samozřejmě že jinde, ale stačilo jen zajít za roh. A sortiment tam byl snad ještě větší. Tentokrát jsem ale změnil taktiku. Umínil jsem si, že se nebudu rozhlížet a půjdu rovnou na věc. V poslední chvíli jsem dostal třesavku a nemohl ze sebe vypravit ani slovo. Vousáč za pultem mi hned přispěchal na pomoc.

„Tak co to bude, mladej?“

„Prosím něco o ženách,“ vypísknul jsem nepřirozenou fistulí.

„Tak tady máš Vlastu.“

Popadl jsem časopis po léta odebíraný naší babičkou a povalující se v jejím bytě takřka kdekoliv a rychle zapadl za roh, pochopitelně opět bez peněz vracených mi nazpátek. Jestli to půjde takhle dál, říkal jsem si, budu si moct zařídit vlastní stánek. Ale kapesné bylo u dna spolu s mojí náladou.

Přesto jsem další pokus podnikl hned následujícího dne. Tentokrát jsem zašel o ulici dál. Za pultem seděl chlap v brejličkách, úplný dvojník našeho fyzikáře. Až ve mně hrklo a chvilku trvalo, než jsem se uklidnil.

Ten den jsem se vrátil k prohlížecí taktice, protože jsem měl v peněžence už docela průvan a nechtěl to zase zvorat. Když už jsem chvíli kroužil výhradně kolem části pultu s těma nahotinkama, chlap si posunul brejličky na nose a křiknul, jako by volal přes ulici:

„Hele, kluku, kup si Mateřídoušku a zmiz odsud!“

No co, aspoň mi ušetřil poslední prachy. Od tý doby jsem to nezkoušel. A teď se mi nabízelo pět časopisů skoro samo. Za trošku pitomýho sirovodíku. Natáhl jsem ruku ke Kábrtovi. Mohutně do ní plácnul, ale časopisy zatím zmizely v jeho brašně, bezpečně zahalené do mimikry školního atlasu.

„Až zejtra, kámo, moh by ses začíst a zapomenout na chemii. Hezky z ručky do ručky,“ houkl mezi zuby a zapaloval si přitom dalšího čvaňháka.

###

Příští den bylo ve škole veselo. Ten osel Kábrt to nevydržel a otevřel mnou tak pečlivě utěsněnou zkumavku se sirovodíkem už před matikou, o velké přestávce, aby se ujistil, že je všechno v cajku, jak říkal. Puch to byl parádní. Rozlézal se od lavice k lavici a plíživě postupoval ke dveřím na chodbu. Všichni se začali hrnout ze třídy ven.

Jako první se vyřítila ze dveří Kamila Coufalová, v jedné ruce pečlivě oloupané vajíčko natvrdo, ve druhé hrstičku skořápek, které právě nesla vyhodit do koše vedle dveří. Na chodbě se srazila s naší matikářkou Englovou. Té už sirovodík začal pošimrávat nos. Když uviděla Coufalovou, jak si zrovna cpe do pusy skoro celé vejce natvrdo, zděšeně vykřikla:

„Coufalová, nejez to vejce, necítíš, že je zkažené?“ a začala Coufalové zuřivě bušit do zad ve snaze dostat z ní vajíčko ven.

Zoufalá Coufalová nemohla popadnout dech a začala se dusit. Englová bezradně poskakovala kolem ní a úspěšně rozšlapávala vaječné skořápky na jemňounkou drť. Coufalové se nakonec podařilo sousto spolknout a s úlevou se nadechla. Pro zděšenou Englovou to byl signál k další akci. Nevšímala si podezřele vyprázdněné třídy, tajeného uchichtávání kolem, ani náhlého průvanu, popadla Coufalovou pevně za loket a vlekla ji do ředitelny.

„Volejte sanitku,“ volala cestou. „Potřebujeme výplach žaludku, snědla naprosto zkažené vejce!“

„No, to snad nebude nutné, paní kolegyně,“ mírnil Englovou říďa při pohledu na zdravím kypící Coufalovou, která si jazykem spokojeně vyšťourávala ze zubů zbytky žloutku.

„V každém případě si musíš jít domů lehnout. Možná by pomohlo strčit si prst do krku,“ domlouvala Englová Coufalové cestou do třídy, mezitím úspěšně vyvětrané.

„Ale mně vážně nic není.“

„Dost řečí. Marková, doprovoď spolužačku domů. A nechci už nic slyšet. Třído, učebnice strana sedmdesát dva, cvičení dva a tři. K tabuli půjde… Kábrt.“

A bylo po ptákách, vlastně po vejcích.

###

Kábrt vybouch jak draslík ve vodě, ale slib splnil. Po vyučování mi podal ohmataný zeměpisný atlas.

„Ten obal zejtra přines, je to moje osvědčená skrýš,“ připomenul ještě.

###

„Tak co ve škole?“ vyzvídala doma máma z pozice padahastásanu, což je pozice čápa stojícího na jedné noze.

„Dneska nic, ale zítra píšem písemku ze zemáku,“ odpověděl jsem z pozice pěšáka ustupujícího do zákopové linie své kůlny. „Jdu se učit.“

###

Zeměpis je zajímavá věda. A zeměpisný atlas je čtivo nad jiné. Těch pahorkatin i osamělých vrchů, těch údolíček a údolí, těch lesů, vod a strání na každé stránce. Při studiu jsem se silně potil, chvílemi mě podivně bolelo břicho a v klíně jsem cítil tlak. Pak jsem svazeček časopisů pečlivě zasunul na dno nejspodnější zásuvky psacího stolu a i kůlnu jsem zamykal pečlivěji než jindy. Hned po večeři jsem šel spát. Cítil jsem se vyčerpaný jak po dlouhém běhu.

V dvojřad nastoupit!

Ta třída byla nějaká divná. Místo lavic bíle ustlané postele. Polehávající křídla cípatých holubic z nemocničních dek a polštářů. A na každém lůžku nahatej zadek připravenej pro včeličku. Hubená paní Tlustá, to je vedoucí naší školní jídelny, šla v bílém plášti od lůžka k lůžku a vpichovala ty injekce, jako když připravuje kuřecí špíz. Před každým vpichem pečlivě měnila jehlu a na drobné ranky zručně přikládala náplasti střídavě s nápisem STOP AIDS a STOP, dej přednost v jízdě. Pak za okny třídy zuřivě zaskřípaly brzdy těžkého náklaďáku a já se probudil. Dlouho jsem pak zíral do tmy pokoje.

Ráno se mi vůbec nechtělo vstávat, ale Andy ze mě surově stáhla peřinu a polovinou ji hned přehodila přes parapet otevřeného okna. Do pokoje se valil čerstvý vzduch a z kuchyně voněly rozpékané rohlíky. A tak jsem vstal.

###

Ve škole byl první hodinu tělocvik. Holky vždycky cvičej zvlášť, mají většinou gymnastiku, makaj na nářadí, s míčem a občas se vrtěj při hudbě. My chodíme víc běhat a hlavně hrajem fotbal. Ale jednou za čas máme tělák společně, jako dneska. Od začátku roku je to vůbec poprvé. Sice asi nepůjdem na hřiště a budem se s nima potloukat po tělocvičně a v nejlepším případě otloukat míče o zeď, ale hned jak holky vylezly ze šatny, bylo jasný, že to bude stát za to.

Měly většinou gymnastický trikoty nebo krátký legíny, co se úplně přilepěj na nohy, a přiléhavý trička. Semkly se do stydlivého houfu, ruce si držely před prsama a chichotavě švitořily zřejmě na náš účet. Tělocvikářka Staňková zapisovala do třídnice a kluci buď zírali na holky, nebo okázale předváděli neokázalé svaly.

První z holčičího houfu vyrazila Slonimrška, teda Soňa Mrášková. V obepínajícím trikotu připomínala nafukovací figurku Michelin.

„Sloni, vyndej si z toho trika ten plovací kruh, nejsme na koupališti,“ vyprskl Pokorný.

Slonimrška rázem změnila směr a těžce dusala na Pokorného.

„Uhněte mi z cesty, třasořitkové, nebo vás převálcuju,“ supěla dobromyslně.

Ve směru její dráhy se rázem utvořil široký průsmyk. Ale Pokorný už hbitě změnil stanoviště, a tak jen houkla:

„Ještě jednou a připlácnu tě ke zdi, Pokorný!“

Staňková už pískala na píšťalku. „Pozor! V (tentokrát) dvojřad nastoupit! Dívky vpředu, chlapci vzadu.“

Nádherná přehlídka zadků. Vzpomněl jsem si na dnešní sen a pocítil, jak mi za ušima zahořela kůže.

Při rozcvičce jsem si víc všímal dívčích ňader. Většinou se při výskocích mírně zachvívala a tu a tam se pod trikem rýsovaly dva legrační knoflíčky. Chudinka Luciášová je ještě plochá jak prkno a u Votrubcové taky není nic vidět. A Horáčková. Hezký nohy, ale prsa nic moc. Zato Loučková. Zíral jsem na její prsa. Pohupovaly se rytmicky nahoru a dolů jako dva driblující míčky.

„To jsou kozy, co?“ zafuněl za mnou Strnad.

Rychle jsem od Markéty odvrátil hlavu jinam, ale po chvíli mě ten ladný pohyb zase přivábil. Vážně je má moc hezký.

Po rozcvičce nás Staňková rozdělila na prvé a druhé a hráli jsme vybiku, jenže kluci se vší silou strefovali jen do holek a na patřičná místa, a tak to Stáňa brzy odpískala.

„Neumíte se vůbec chovat k dívkám, je nejvyšší čas s tím něco udělat.“

Rozdělila nás do dvojic, předvedla základní krok nějakýho připitomělýho tance a za zpěvu Bóóleslav, Bóóleslav, překrásné město nás nechala vystartovat levým bokem vpřed.

Vyfasoval jsem Majdu Pekárkovou, a teprve když jsem jí zezadu chytil za ruce a ve strnulém výchozím postoji čekal na znamení k výpadu stranou, všiml jsem si, že se jí v půli zad rýsuje pod tričkem gumička podprsenky. Teda na co ta to potřebuje, to teda nevím. Ale vlasy má docela fajn. Při cvalu stranou mě legračně šimraly do obličeje. Líbilo se mi to.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomeranče v podprsence.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.