PROBLÉM TŘÍ TĚLES

LIOU CCH‘-SIN

BRNO 2017

Copyright © 2006 by Liu Cixin

Cover art © Stephan Martiniere

Translation © Aleš Drobek, 2017

Czech language translation rights © 2017 China

Educational Publications Import & Export Corp., Ltd.

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2017 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-192-6 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-193-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-194-0 (Formát MobiPocket)

Obsah

Seznam důležitých postav

Část první

TICHÉ JARO

Kapitola 1

Doba vymknutá z kloubů

Kapitola 2

Tiché jaro

Kapitola 3

Rudé pobřeží I.

Část druhá

TŘI TĚLESA

Kapitola 4

Hranice poznání

Kapitola 5

Kulečníková partie

Kapitola 6

Střelec a farmář

Kapitola 7

Tři tělesa — král Wen

z dynastie Čou a dlouhá noc

Kapitola 8

Jie Wen-ťie

Kapitola 9

A vesmír zablikal

Kapitola 10

Š’ Čchiang

Kapitola 11

Tři tělesa — Mocius

a ohnivé plameny

Kapitola 12

Rudé pobřeží II.

Kapitola 13

Rudé pobřeží III.

Kapitola 14

Rudé pobřeží IV.

Kapitola 15

Tři tělesa — Koperník,

vesmírný fotbal a den tří sluncí

Kapitola 16

Problém tří těles

Kapitola 17

Tři tělesa — Newton,

von Neumann, První císař

a syzygie tří sluncí

Kapitola 18

Setkání

Kapitola 19

Tři tělesa — Einstein,

Kyvadlový pomník a velký zlom

Kapitola 20

Tři tělesa — expedice

Část třetí

SOUMRAK LIDSTVA

Kapitola 21

Vzbouřenci Země

Kapitola 22

Rudé pobřeží V.

Kapitola 23

Rudé pobřeží VI.

Kapitola 24

Vzpoura

Kapitola 25

Smrt Lej Č’-čchenga

a Jang Wej-ninga

Kapitola 26

Nikdo ničeho nelituje

Kapitola 27

Evans

Kapitola 28

Druhé Rudé pobřeží

Kapitola 29

Pozemsko-trisolaranská organizace

Kapitola 30

Dva protony

Kapitola 31

Operace Ku-čeng

Kapitola 32

Trisolaris — posluchač

Kapitola 33

Trisolaris — sofon

Kapitola 34

Hmyz

Kapitola 35

Ruiny

Seznam důležitých postav

Jieova rodina

Jie Če-tchaj — fyzik, Univerzita Čching-chua

Šao Lin —fyzička, Jie Če-tchajova žena

Jie Wen-ťie —astrofyzička, Jie Če-tchajova dcera

Jie Wen-süe —Jie Wen-ťieina sestra, členka Rudých gard

Základna Rudé pobřeží

Lej Č’-čcheng — politický komisař základny Rudé pobřeží

Jang Wej-ning — šéfinženýr základny Rudé pobřeží, kdysi Jie Če-tchajův student

Současnost

Jang Tung — strunová teoretička, dcera Jie Wen-ťie a Jang Wej-ninga

Ting I — teoretický fyzik, přítel Jang Tung

Wang Miao — výzkumník, specialista na nanomateriály

Š’ Čchiang — detektiv, přezdívaný Ta Š’ (Velký Š’)

Čchang Wej-s’ — generálmajor Čínské lidové osvobozenecké armády

Wej Čcheng — matematický génius a samotář

Šen Jü-fej — japonská fyzička a Wej Čchengova žena

Pchan Chan — biolog, Šen Jü-fejin a Wej Čchengův přítel/kolega

Ša Žuej-šan — astronom, Jie Wen-ťiein student

Mike Evans — potomek ropného magnáta

ČÁST PRVNÍ

TICHÉ JARO

Kapitola 1

Doba vymknutá z kloubů

ČÍNA, 1967

Dva dny obléhal Rudý svaz hlavní štáb Brigády 28. dubna. Jeho prapory se nedočkavě třepotaly ve větru jako plameny hladové po palivovém dříví.

Velitel byl nervózní, nikoli však z obránců, kteří proti němu stáli. Příslušníci Rudých gard Brigády 28. dubna, kterých v hlavním štábu zůstalo asi dvě stě, byli ve srovnáni s gardistickými veterány Rudého svazu, založeného na počátku Velké proletářské kulturní revoluce v květnu roku 1966, pouhými zelenáči. Svazové gardisty zocelilo bouřlivé revoluční tažení napříč zemí a odhodlání jim dodal pohled na předsedu Maa a účast na ohromných shromážděních na náměstí Nebeského klidu.

Velitel se bál asi tuctu železných pecí v budově štábu, naplněných výbušninami a navzájem propojených elektrickými rozbuškami. Sice je neviděl, ale cítil je, podobně jako železo cítí tah blízkého magnetu. Jestli některý z obránců přepne spínač, revolucionáře i kontrarevolucionáře pohltí jedna velká ohnivá koule.

A mladí gardisté z Brigády 28. dubna takového šílenství rozhodně schopni byli. Ve srovnání s vyzrálou první generací Rudých gard byli noví vzbouřenci jako smečka vlků na rozpáleném uhlí, bláznivější než blázni.

Na střeše budovy štábu se objevila štíhlá postava krásné dívky s obřím rudým praporem v ruce. Okamžitě ji přivítala kakofonie palby z pušek. Ty tvořily velmi pestrou směsku, od starožitných amerických ručnic přes československé kulomety a japonské Arisaky typu 38 až po novější zbraně, například pušky a samopaly z výzbroje ČLOA, odcizené z armádních skladů po vydání „Srpnového úvodníku“.1 V některých rukou se dokonce leskly čínské šavle a kopí. Zbraně společně ztělesňovaly zhuštěnou verzi moderních dějin.

Podobné výstupy členů Brigády 28. dubna se opakovaly často. Jeden z nich se vždy postavil na střechu, začal mávat praporem, křičet na útočníky pod sebou slogany a zasypávat je letáky. Odvážní chlapci a dívky z následného krupobití kulek vždy vyvázli bez újmy a za svou statečnost si ve štábu vysloužili uznání a chválu.

Nejnovější dobrovolnice si zřejmě myslela, že bude mít stejné štěstí. Bojovou zástavou mávala tak zapáleně, jako by útočníky pod sebou chtěla sežehnout plamenem svého mládí, jako by si představovala, že ideální svět se zrodí hned zítra z vášně a zápalu, který jí koloval v žilách… Extaticky se oddávala svému zářivému, karmínovému snu, dokud ji do hrudi nezasáhla kulka.

Její patnáctileté tělo bylo tak křehké, že kulka sotva zpomalila; prolétla jí jako nic a s hvizdem prořízla vzduch za ní. Mladá gardistka se skácela ze střechy i se svým praporem. Její lehounké tělo padalo ještě pomaleji než rudá tkanina, jako malé ptáče, které se jen neochotně snáší k zemi.

Bojovníci Rudého svazu vydali vítězný ryk. Několik jich přeběhlo k budově štábu, ukořistilo zástavu a chopilo se štíhlého, bezvládného těla. Svou trofej zvedli nad hlavu a chvíli s ní pózovali před ostatními. Nakonec ji hodili na železnou bránu areálu. Většina zašpičatělých kovových prutů brány chyběla, protože je bojovníci na počátku občanské války mezi frakcemi Rudých gard vytahali a používali jako kopí, dva však stále zbývaly. Když dívčí tělo nalehlo na špice, jako by se do něj na okamžik vrátil život.

Rudí gardisté poodběhli a z nabodnutého těla si udělali cvičný terč. Dívce už husté krupobití kulek nevadilo o nic víc než lehký deštík; už dávno nic necítila. Ruce tenké jako břečťan sebou tu a tam trhly podél útlého těla, jako by z něj smetaly kapky deště.

A pak jí jedna kulka ustřelila půlku hlavy a do blankytné oblohy roku 1967 zůstalo hledět jen jedno čarovné oko. Nebyla v něm bolest, pouze ztělesněná oddanost a touha.

Ve srovnání s mnoha jinými však měla štěstí. Alespoň zemřela za svůj ideál s revolučním pokřikem na rtech a vášní v srdci.

*

Podobné střety zuřily po celém Pekingu jako mnohonásobné procesory, které společně generovaly Velkou kulturní revoluci. Město tonulo ve vlnách šílenství, které prosakovalo do každého zákoutí, každé ulice.

Na periferii města, na cvičišti Univerzity Čching-chua, už dvě hodiny probíhalo jedno z masových „nápravných shromáždění“, jichž se účastnily tisíce studentů. Jejich účelem bylo veřejně ponižovat a týrat nepřátele revoluce tak dlouho, dokud se nedoznají ke svým zločinům.

Revolucionáři se však rozpadli na řadu znepřátelených frakcí, které nyní mezi sebou soupeřily prostřednictvím složitých manévrů a taktik. Na půdě univerzity vypukl lítý konflikt mezi Rudými gardami, Kulturně revoluční pracovní skupinou, Dělnickým agitačním družstvem a Vojenským agitačním družstvem. A každá frakce se čas od času rozštěpila na další vzbouřené skupiny s odlišným ideovým zázemím a politickou agendou, což vedlo k dalším nesmiřitelným bojům.

Na pranýři nejnovějšího nápravného shromáždění však tentokrát stála reakční buržoazní akademická elita. Pedagogové platili za společného nepřítele všech gardistických frakcí a museli snášet nelítostné ústrky ze všech stran.

Reakční akademici měli oproti ostatním „buvolím a hadím duším“2 zvláštní postavení. Během prvních shromáždění se mnohdy chovali povýšeně a umíněně. V této fázi revoluce rovněž umírali v největším počtu. Jen v Pekingu bylo během prvních čtyřiceti dní Kulturní revoluce ubito k smrti přes 1 700 obětí nápravných shromáždění. Mnoho dalších si zvolilo snazší cestu, jak uniknout šílenství. Lao Še, Wu Chan, Ťien Po-Can, Fu Lej, Čao Ťiou-čang, I Čchün, Wen Ťie, Chaj Mo a další kdysi uznávaní intelektuálové si raději vzali život sami.3

Ti, kdo počáteční fázi přežili, vůči pokračujícím shromážděním časem otupěli. Vytvořili si ochranný mentální štít, díky němuž přetrpěli týrání, aniž zkolabovali úplně. Shromáždění přečkávali jakoby v polospánku a procitli, jen když jim někdo náhle zaječel do tváře, ať mechanicky odříkají své doznání, třebaže to předtím udělali už nesčetněkrát.

A pak někteří z nich vstoupili do třetí fáze. Nepřetržitá, neúnavná potupa jim do podvědomí vpravila politické vize živé jako rtuť a jejich mysl, vystavěná na znalostech a racionalitě, se pod jejich vahou zhroutila jako domeček z karet. Začali skutečně věřit, že jsou vinni a že poškodili velkolepé revoluční úsilí. Rozplakali se a jejich kajícnost byla mnohonásobně hlubší a upřímnější než u buvolích a hadích duší z řad dělnické třídy.

Rudé gardisty však napravování obětí ve druhé nebo třetí fázi nevýslovně nudilo. Pouze ty buvolí a hadí duše, které se stále nacházely na počátku, poskytovaly jejich vybuzenému mozku potřebné vzrušení, jako rudá látka býkovi. Takových však postupně ubývalo. Na Univerzitě Čching-chua už zbýval zřejmě jen jediný, a protože byl tak vzácný, nechali si jej gardisté na sám konec shromáždění.

Profesor fyziky Jie Če-tchaj navzdory Kulturní revoluci dosud žil, stále však setrvával v první fázi nápravy. Odmítl se kát, nevzal si život ani neotupěl. Když vystoupil na pódium před tisícihlavý dav, ve tváři měl jasně čitelný výraz: Unesu klidně i těžší kříž.

Rudí gardisté jej opravdu nechali nést břemeno, nikoli však kříž. Ostatním obětem nasazovali vysoké klobouky s vnitřní konstrukcí z bambusu, ta Jie Če-tchajova však byla svařená ze silných železných prutů. A na krku měl pověšenou nikoli dřevěnou plaketu, nýbrž železná dvířka z laboratorní pece. Ta nesla jeho jméno napsané výraznými černými písmeny a přeškrtnuté velkým X.

Na pódium Jie Če-tchaje doprovázel dvojnásobný počet gardistů, než bylo zvykem, dva chlapci a čtyři dívky. Z chlapců vyzařovalo sebevědomí a odhodlanost; byli doslova ztělesněním ideálu bolševické mládeže. Oba studovali poslední, čtvrtý ročník^4 svého programu a Jie Če-tchaj byl jejich profesorem. Dívky byly mnohem mladší, byly to studentky druhého ročníku střední školy spadající pod univerzitu. Všechny čtyři na sobě měly vojenské uniformy a náramenní nábojové pásy a sršely mladistvým elánem. Jie Če-tchaje obklopovaly jako zelené plamínky.

Jakmile profesor vystoupil na pódium, publikum vzrušeně zabouřilo. Pokřik a slogany, dosud poněkud uvadlé, našly opět sílu a přehlušily vše ostatní jako nový příliv.

Když lomoz znovu utichl, jeden gardista se otočil k oběti. „Jie Če-tchaji, jsi odborník na mechaniku. Jistě vidíš, jak mohutné a jednotné síle vzdoruješ. Za svou zarputilost si vysloužíš akorát smrt! Dnes budeme pokračovat, kde jsme posledně skončili. Přejděme rovnou k věci. Zodpověz následující otázku bez svých obvyklých vytáček: Je, či není pravda, že jsi mezi lety 1962 a 1965 z vlastního rozhodnutí začlenil do kurzu fyziky teorii relativity?“

„Relativita je jednou ze základních fyzikálních teorií,“ odvětil Jie. „Jak bych ji mohl v základním kurzu opomenout?“

„To je lež!“ zavřískla gardistka vedle něj. „Einstein patřil k reakcionářské akademické elitě. Ochotně by sloužil každému, kdo by před ním zacinkal zlaťáky. Vždyť dokonce přeběhl k americkým imperialistům a pomohl jim vynalézt atomovou bombu! Na cestě k revoluční vědě musíme zadupat do země černý prapor kapitalistické teorie maskované za teorii relativity!“

Jie neřekl nic. V duchu se potýkal s bolestí, kterou mu působily těžký železný klobouk a plaketa na krku, a neměl sílu odpovídat na poznámky, které za odpověď nestály. Další jeho studentka za ním se jen zamračila. Dívka, která promluvila, byla ze všech čtyř gardistek nejbystřejší a před příchodem na pódium se očividně důkladně připravila. Jenže na někoho jako Jie Če-tchaj pár sloganů nestačilo. Gardisté usoudili, že je načase vytáhnout z rukávu trumf, který si na svého učitele nachystali. Jeden z nich mávl na kohosi pod pódiem.

Z přední řady davu vystoupila Jieho žena, profesorka fyziky Šao Lin, a vyšla na pódium. Měla na sobě špatně padnoucí zelený oděv, který měl imitovat vojenské uniformy Rudých gard. Ti, kdo ji znali, si však pamatovali, že často přednášela v elegantních šatech čchi-pchao, a cítili, že její nový zevnějšek působí nuceně a rozpačitě.

„Jie Če-tchaji!“ Na podobné divadlo očividně nebyla zvyklá a hlasitá deklamace jen zvýrazňovala její roztřesený hlas. „Nečekal jsi, že proti tobě vystoupím? Že tě obviním? Ano, dlouho jsem byla slepá. Nechala jsem se oklamat tvým reakcionářským světonázorem a vědeckým přístupem! Avšak nyní jsem prozřela! S pomocí revoluční mládeže chci stát na straně revoluce, na straně lidu!“

Otočila se k davu. „Soudruzi, revoluční studenti, revoluční pedagogové a zaměstnanci školy, musíme jasně poukázat na reakční podstatu Einsteinovy relativity. Ta se nejzřetelněji odráží v jeho obecné teorii relativity, jejíž statický model vesmíru popírá dynamickou podstatu hmoty. Je antidialektická! Na vesmír pohlíží jako na omezenou entitu, což je nade vši pochybnost forma reakčního idealismu…“

Zatímco Jie poslouchal proslov své ženy, dovolil si jízlivý úsměšek. Já že jsem tě oklamal, Lin? Pravda, odjakživa jsi pro mne byla záhadou. Jednou jsem před tvým otcem prohlásil, že jsi brilantní vědkyně — mimochodem, ještě že se téhle pohromy nedožil —, a on jen zakroutil hlavou a přiznal, že nečekal, že jeho dcera ve své profesi kdy něčeho dosáhne. A jeho následující věta měla na druhou půlku mého života zásadní dopad: „Lin je až moc chytrá. A základní výzkum může dělat jedině hlupák.“

Později jsem té poznámce rozuměl víc a víc. Lin, ty jsi vážně až příliš chytrá. Už před lety jsi vycítila, že se politický vítr v akademické obci obrací, a prozíravě ses přizpůsobila. Ve svých kurzech jsi například přejmenovala řadu fyzikálních zákonů a konstant: Ohmův zákon na Zákon elektrického odporu, Maxwellovy rovnice na Elektromagnetické rovnice, Planckovu konstantu na Kvantovou konstantu… Svým studentům jsi vysvětlila, že veškerý vědecký pokrok pramení z moudrosti pracující třídy a kapitalistické akademické elity si jen přivlastňují plody její práce a podepisují je svým jménem.

Jenže hlavní proud revoluce tě stejně nepřijal za svou. Jen se na sebe podívej — nedovolí ti ani nosit červenou pásku na rukávu a na pódium jsi musela vystoupit bez Rudé knížky, jíž pořád nejsi hodna. Nikdy nevystoupíš ze stínu svého původu, nikdy nezapřeš, že ses narodila do prominentní rodiny v předrevoluční Číně a že tvoji rodiče byli slavní vědci.

A pokud jde o Einsteina, měla bys teď tady stát místo mě. V zimě roku 1922 Einstein navštívil Šanghaj. A protože tvůj otec mluvil plynně německy, požádali ho, aby slovutnému fyzikovi dělal doprovod. Mnohokrát ses mi svěřila, že tvůj otec začal studovat fyziku právě na Einsteinův popud a ty zase na popud svého otce. Dá se tedy říct, že Einstein byl tvým učitelem z druhého kolene. A tys na to kdysi byla hrdá.

Později jsem se dozvěděl, že tvůj otec celou událost přibarvil, zřejmě z lásky k tobě. S Einsteinem mluvil jen jednou a krátce. Ráno 13. listopadu 1922 jej doprovázel na procházce po Nanťingské třídě. Jenže s nimi šli také rektor Šanghajské univerzity Jü Jou-žen a Cchao Ku-ping, šéfredaktor deníku Ta-kung-pao. Když míjeli stavební dělníky, kteří opravovali silnici, Einstein se zastavil u jednoho z nich, mladého umouněného chlapce ve špinavých šatech, který rozbíjel kameny, a zamlkle jej pozoroval. Pak se zeptal tvého otce, kolik si ten chlapec za den vydělá. Tvůj otec na dělníka něco houkl a pak Einsteinovi oznámil — pět centů.

Bylo to poprvé a naposledy, co si promluvil s významným vědcem, který změnil svět. Řeč přitom nepřišla na fyziku či relativitu, ale pouze na chladnou, drsnou realitu. Tvůj otec mi prozradil, že když to Einstein uslyšel, dlouho jen stál a sledoval chlapcovy strojové pohyby, dokud mu pozapomenutá dýmka úplně nevyhasla. Když se mi s tím tvůj otec svěřil, povzdychl si a dodal: „Každá myšlenka, která se v Číně pokusí vzlétnout, se zase zřítí k zemi. Gravitace reality je příliš silná.“

„Skloň hlavu!“ houkl na něj jeden z gardistů. Možná to od něj byl projev milosrdenství. Všechny oběti nápravných shromáždění musely mít skloněnou hlavu. Kdyby tak Jie učinil, těžký železný klobouk by mu spadl a se skloněnou hlavou by mu jej už nikdo nenasazoval zpátky. Jie však odmítl a napřímil se ještě víc. Celou váhu železného klobouku držel jen jeho tenký krk.

„Skloň hlavu, ty kontrarevolucionářská špíno!“ Jedna gardistka si sundala opasek a švihla jím po Jiem. Měděná spona jej zasáhla do čela a zanechala na něm jasně viditelný otisk, ten však rychle překryly pramínky krve. Jie se na okamžik zapotácel, ale pak znovu vypjal hruď.

Jeden z gardistů prohlásil: „Do svých přednášek z kvantové fyziky jsi přimíchával reakcionářské myšlenky!“ Načež kývl na Šao Lin, aby pokračovala.

Žena mu vyhověla s radostí. Věděla, že nesmí přestat mluvit, protože jinak by její křehká mysl, už tak na pokraji zhroucení, úplně zkolabovala. „Jie Če-tchaji, následující obvinění nepopřeš! Mnohokrát jsi přednášel studentům na téma reakcionářské Kodaňské interpretace!“

„Ano, protože jde o vysvětlení, které se ze všech nejlépe kryje s výsledky experimentů.“ Jeho klidný, vyrovnaný tón Šao Lin překvapil a polekal.

„Tvoje vysvětlení říká, že vnější pozorování vede ke kolapsu kvantové vlnové funkce. Jde o další projev reakcionářského idealismu, nanejvýš bezostyšný projev!“

„Má filozofie podléhat experimentům, nebo experimenty filozofii?“ Jieho náhlý protiútok všechny, kdo nápravné shromáždění řídili, šokoval. Na okamžik nevěděli, co si počít.

„Samozřejmě že vědecké experimenty by měly podléhat jediné správné filozofii, tedy marxismu!“ odvětil konečně jeden z gardistů.

„V takovém případě vlastně tvrdíte, že správné filozofie padají z nebe. To je v přímém rozporu s myšlenkou, že pravda se rodí ze zkušenosti. Je to dokonce v rozporu se samým marxismem a jeho učením o poznávání reality.“

Na to už ani Šao Lin, ani vysokoškolští gardisté žádnou odpověď nenašli. Na rozdíl od svých spolubojovnic ze střední školy přece jen nedokázali bohorovně ignorovat základní logiku. Čtyři středoškolské gardistky však měly vlastní revolucionářské metody, které byly z jejich pohledu efektivnější. Dívka, která Jieho už jednou uhodila, jej znovu přetáhla opaskem. Její tři spolužačky ji záhy napodobily. Když viděly, jaké zanícení jejich kamarádka projevuje, musely ukázat ještě větší, nebo alespoň srovnatelné. Jejich dva kolegové zůstali stát stranou. Kdyby proti tomu zasáhli, ještě by je někdo obvinil z nedostatku revolucionářského zápalu.

„Přednášel jsi rovněž o teorii velkého třesku. Ta je ze všech nejvíc reakcionářská!“ promluvil konečně jeden z nich, aby změnil téma.

„Velký třesk možná jednou někdo vyvrátí. Nicméně dva významné kosmologické objevy tohoto století — Hubbleův zákon, založený na rudém posuvu, a objev kosmického reliktního záření — nasvědčují tomu, že teorie velkého třesku je v současnosti nejvěrohodnějším vysvětlením vzniku vesmíru.“

„Samé lži!“ zvolala Šao Lin a pustila se do dlouhé přednášky o velkém třesku, do níž svědomitě vplétala kritiku krajně reakční podstaty této teorie. Její neotřelost však zapůsobila na nejbystřejší ze čtveřice středoškolských gardistek, která neodolala a zeptala se: „A v singularitě má počátek i čas? Co tedy existovalo před ní?“

„Nic,“ odvětil Jie stejně, jako odpovídal každému zvídavému studentovi. Obrátil se k dívce a upřel na ni vlídný pohled. S jeho zraněními a železným kloboukem na hlavě to byl velmi obtížný manévr.

„N-nic? To je reakční! Dočista reakční!“ zvolala polekaně dívka. Prosebně se otočila k Šao Lin, která jí ochotně přispěchala na pomoc.

„Teorie velkého třesku ponechává prostor pro existenci Boha,“ kývla na dívku.

Mladá gardistka, novými myšlenkami dosud zcela vyvedená z míry, se konečně zorientovala. Zvedla ruku, v níž stále držela opasek, a ukázala na Jieho. „Ty… ty chceš tvrdit, že Bůh existuje?“

„To já nevím.“

„Cože?“

„Říkám, že nevím. Pokud Bohem myslíte nějaké vyšší vědomí stojící mimo náš vesmír, pak netuším, zda něco takového existuje. Věda to ani nepotvrzuje, ani nevyvrací.“ V danou chvíli se vzhledem k okolnostem přikláněl spíše k tomu, že Bůh neexistuje.

Jeho extrémně reakční výrok vyvolal v davu rozruch. Jeden z gardistů na pódiu dal pokyn k dalšímu kolu skandování a sloganů.

„Pryč s reakčním akademickým elitářem Jie Če-tchajem!“

„Pryč se všemi reakčními akademickými elitáři!“

„Pryč se všemi reakčními doktrínami!“

Jakmile skandování znovu utichlo, jedna z gardistek zvolala: „Bůh neexistuje. Náboženství si vymyslela vládnoucí třída, aby mohla utiskovat prostý lid!“

„To je velmi jednostranný pohled,“ namítl klidně Jie.

Mladá gardistka, zahanbená a rozezlená, dospěla k závěru, že proti tak nebezpečnému soupeři slova nic nezmůžou. Pozvedla ruku s opaskem, rozehnala se proti Jiemu a její tři spolubojovnice ji napodobily. Profesor Jie byl vysoký a čtrnáctileté dívky se musely snažit, aby jej zasáhly do hlavy, kterou stále držel zpříma. Po několika úderech spadl Jiemu vysoký železný klobouk, který jej dosud trochu chránil. Následující krupobití kovových přezek do hlavy jej konečně srazilo na kolena.

Rudé gardistky, povzbuzené svým úspěchem, se do Jieho pustily s ještě větší vervou. Bojovaly za své přesvědčení, za ideály. Vyhřívaly se v zářivém světle dějin, pyšné na svou odvahu…

Jieho dvěma studentům nakonec přece jen došla trpělivost. „Předseda Mao nám klade na srdce, abychom spoléhali více na slova než na násilí!“ Přiskočili k Jiemu a čtyři poblázněné dívky od něj odtáhli.

To už ale bylo pozdě. Profesor fyziky ležel bez hnutí na zemi, stále s otevřenýma očima a zakrvácenou hlavou. Rozvášněný dav náhle ztichl. Nic se ani nepohnulo, kromě tenkého potůčku krve. Ten se jako červený had zvolna plazil po pódiu a přes jeho okraj skapával na udusanou zem. Rytmický zvuk kapek zněl jako vzdalující se kroky.

Hrobové ticho přerušil skřehotavý smích. Šao Lin konečně překročila práh příčetnosti. Její chechot studenty vyděsil, a tak se začali pomalu vytrácet, nejprve po jednom a pak hromadně. Cvičiště se brzy vyprázdnilo a u pódia zůstala stát pouze jedna mladá žena — Jie Wen-ťie, Jie Če-tchajova dcera. Zatímco čtyři mladé gardistky jejího otce bičovaly, snažila se vyběhnout na pódium. Dvě starší uklízečky ji však zadržely a šeptly jí do ucha, že pokud nevezme rozum do hrsti, dopadne stejně jako otec. Nápravným shromážděním třeštilo davové šílenství a ona by obecenstvo rozběsnila ještě víc. Wen-ťie křičela a křičela, okolní dav ji však skandováním a jásotem přehlušil.

Když vše utichlo, ani ona už se nezmohla na protest. Jen mlčky hleděla na otcovo bezvládné tělo a v krevním oběhu se jí rozpouštěly myšlenky, jimž nedokázala propůjčit hlas. V žilách jí pak kolovaly po zbytek života. Když se dav rozešel, zůstala stát jako socha, v předklonu a se zvednutými pažemi, ve stejné poloze, jak ji držely uklízečky.

Po dlouhé chvíli konečně spustila ruce k tělu, pomalu vystoupila na pódium, sedla si vedle otcova těla a vzala jej za již studenou ruku. Seděla a netečně hleděla před sebe. Když zřízenci přišli pro tělo, vytáhla cosi z kapsy a vtiskla to otci do dlaně — jeho dýmku.

Wen-ťie mlčky odešla ze cvičiště zavátého odpadky a zamířila domů. Když došla k budově kolejí, uslyšela, jak se z okna ve druhém patře, kde bydlela, ozývají záchvaty šíleného smíchu. Vydávala je žena, kterou kdysi Wen-ťie nazývala matkou.

Wen-ťie se otočila na patě a vykročila rovnou za nosem. Nezáleželo jí na tom, kam ji nohy donesou.

Nakonec se ocitla přede dveřmi pracovny profesorky Žuan Wen. Po celé čtyři roky bakalářského studia byla profesorka Žuanová její mentorkou a nejbližší osobou, hned po jejím otci. A zůstala jí i po dobu dvouletého postgraduálního studia na katedře astrofyziky a během následného chaosu Kulturní revoluce.

Fyziku vystudovala na Cambridgeské univerzitě a její byt kdysi Wen-ťie fascinoval — kultivované knihy, obrazy a gramofonové desky přivezené z Evropy, piano, souprava evropských dýmek na elegantním dřevěném stojanu. Některé dýmky byly z jihoevropského vřesovce, jiné z turecké mořské pěny a každá jako by byla prodchnutá moudrostí muže, který je svého času držel v dlani a zamyšleně z nich bafal, ačkoli profesorka Žuanová o něm nikdy nemluvila. Dýmka Wen-ťieina otce byla také darem od Žuan Wen.

Její stylový, hřejivý byt kdysi Wen-ťie sloužil jako bezpečné útočiště, kam utíkala před bouřlivými poryvy vnějšího světa — tedy předtím, než jej vyrabovali Rudí gardisté. Pro profesorku Žuanovou, stejně jako Wen-ťieina otce, byla Kulturní revoluce utrpením. Během jejího nápravného shromáždění jí gardisté pověsili na krk červené lodičky a tvář pomalovali rtěnkou, aby dali najevo své opovržení nad zvrhlým kapitalistickým životem, který údajně vedla.

Wen-ťie strčila do dveří a spatřila, že nepořádek po Rudých gardách už je uklizený. Rozpárané olejomalby byly zalepené a visely znovu na stěně. Převržené piano svítilo čistotou a už zase stálo zpříma, i když bylo na mnoha místech polámané a nefunkční. Těch pár knih, které po sobě gardisté nechali, bylo úhledně seřazeno v policích. Profesorka Žuanová seděla na židli u svého stolu a měla zavřené oči.

Wen-ťie k ní přistoupila a něžně ji pohladila po čele, tváři a rukou — studených jako led. Prázdné lahvičky od barbiturátů na pracovním stole si Wen-ťie všimla, sotva vstoupila do dveří. Chvíli jen mlčky stála.

Pak se otočila a zamířila pryč. Už necítila ani zármutek. Podobala se Geigerovu počítači, který někdo vystavil příliš silné dávce záření, takže nadobro ztichl. Ručička za sklem ukazovala už jen nulu.

Když však stanula na prahu, ještě se naposledy ohlédla. Neušlo jí, že profesorka Žuanová se na rozloučenou upravila — lehce se nalíčila rtěnkou a nazula si červené lodičky.

1 V srpnu 1967 vyšel v časopisu Rudá vlajka, významném zdroji propagandy během Kulturní revoluce, úvodník, který volal po „vypuzení oné hrstky kontrarevolucionářů z armády“. Rudí gardisté si jej vyložili jako výzvu k tomu, aby vyrabovali vojenské sklady a zmocnili se armádních zbraní. Text přispěl k eskalaci lokálních občanských válek mezi jednotlivými frakcemi Rudých gard.

2 Původně buddhistický termín. „Buvolí a hadí duše“ byl souhrnný výraz pro všechny nepřátele revoluce.

3 Někteří z nejvýznamnějších čínských intelektuálů během Kulturní revoluce skutečně spáchali sebevraždu — spisovatel Lao Še, literární teoretik I Čchün, historikové Wu Chan a Ťien Po-can, kritik a překladatel Fu Lej, meteorolog a geofyzik Čao Ťiou-čang, básník Wen Ťie a dramatik a spisovatel Chaj Mo.

4 Čínské vysoké školy (a obzvlášť Čching-chua) v průběhu své historie až do začátku Kulturní revoluce často střídaly strukturu svých studijních programů mezi tří-, čtyř- a pětiletým systémem.

Kapitola 2

Tiché jaro

O DVA ROKY POZDĚJI,

POHOŘÍ VELKÝ CHINGAN

„Padááá!“

Velký modřín dahurský, objemný jako parthenonský sloup, po hlasitém zvolání zaduněl o lesní půdu. Wen-ťie ucítila, jak se země otřásla.

Vzala do ruky sekeru a začala z kmene osekávat větve. Vždy si při tom připadala jako patoložka, která omývá tělo zesnulého obra. Někdy si dokonce představovala, že tím obrem je její otec. V takové chvíli na povrch vyplouvaly emoce z oné strašlivé noci před dvěma lety, kdy omývala otcovo tělo v pekingské márnici, a šrámy a pukliny v kůře se pod jejíma rukama měnily ve staré jizvy a čerstvé rány.

Po nedozírných lesích a pláních Vnitřního Mongolska bylo rozmístěno přes sto tisíc příslušníků šesti divizí a jednačtyřiceti pluků Výrobního a ženijního sboru. Když ze svých měst přijeli do této neznámé divočiny poprvé, mnozí ženisté náležející k takzvané „vzdělané mládeži“ — studenti, kterým revoluce vzala školu — se oddávali romantické naději, že až se přes čínsko-mongolskou hranici převalí tankové brigády sovětských revizionistických imperialistů, chopí se zbraně a z vlastních těl postaví Sovětům první zábranu na cestě do srdce republiky. Tato strategická eventualita byla ostatně jedním z důvodů, proč byl Výrobní a ženijní sbor zřízen.

Jenže válka, po níž mladí vlastenci toužili, byla jako hora na protějším okraji travnaté pláně — jasně viditelná, leč vzdálená jako fata morgána. A tak se museli spokojit se sečením luk, pasením dobytka a kácením lesů.

Dívky a chlapci, kteří si svého času vybíjeli mladistvou energii objížděním poutních míst Velké kulturní revoluce, brzy zjistili, že pod zdejší nezměrnou oblohou by i ta největší čínská města připomínala ohrádky pro ovce. Uprostřed chladných, nekonečných lesů a plání byl jejich zápal jalový. I kdyby člověk vycedil všechnu krev, ta by vychladla dřív než hromádka kravské mrvy a přišla by dočista vniveč. Jenže oni se narodili proto, aby hořeli. Jejich generaci stravoval revoluční plamen, takový byl jejich úděl. A tak se ohromné oceány lesů pod jejich motorovými pilami měnily v holé vrchoviny a obnažené horské hřbety. Pod jejich traktory a kombajny se z nedozírných plání stávala nejprve obilná pole a pak pouště.

Jie Wen-ťie neměla pro odlesňování, jehož byla svědkem, jiný výraz než čiré šílenství. Vysoké modříny dahurské, neopadavé borovice lesní, štíhlé a rovné břízy bělokoré, korejské osiky, které se špičkami dotýkaly mraků, aromatické jedle sibiřské, břízy tuhé, horské jilmy, jasany mandžuské, korejanky listenové, duby mongolské — na co připadli, to pokáceli. Její mnohasetčlenná rota vyzbrojená motorovými pilami připomínala roj ocelových sarančat, a kudy prošla, tam po ní zbyly jen pařezy.

Oklestěný modřín byl připraven k odvozu traktorem. Wen-ťie něžně pohladila čerstvě odhalený průřez mohutného kmene. Vtom si všimla, že na kmeni spočinula ještě jedna ruka, bledá, ale přesto mužská. Z toho, jak se chvěla, Wen-ťie poznala, že její majitel chová v srdci stejný cit jako ona.

Vzhlédla. Vedle ní stál Paj Mu-lin, útlý, brýlatý mladík jemných rysů, toho času reportér oficiálního časopisu jejího sboru Výrobní zprávy. Dorazil předevčírem s úkolem napsat reportáž o její rotě. Wen-ťie od něj pár článků četla. Všechny byly krásně napsané, citlivým a vytříbeným jazykem, který se k drsnému pracovnímu prostředí příliš nehodil.

„Ma Kangu, pojď sem,“ zavolal Paj na kohosi opodál. Ma Kang byl svalnatý mladík s hrudí jako onen pokácený dahurský modřín. Přistoupil k nim a Paj se jej zeptal: „Víš, jak je ten strom starý?“

„Stačí spočítat letokruhy,“ ukázal Ma na pařez.

„Já je spočítal. Je jich víc než tři sta třicet. Vzpomeneš si, jak dlouho ti trvalo, než jsi jej pokácel?“

„Necelých deset minut,“ pochlubil se Ma. „S motorovou pilou to umím nejrychleji z celé roty, abys věděl. Kdykoli přejdu k jiné četě, rudá vlajka nejlepšího dělníka jde vždycky se mnou.“ Ma se choval stejně jako většina lidí, které Paj zpovídal. Figurovat na stránkách Výrobních zpráv byla pro každého velká čest.

„Více než tři sta let! Přes deset generací. Když byl ten strom ještě proutek, vládla v Číně dynastie Ming. Umíš si představit, kolik bouří za ta léta přečkal, co všechno zažil? A ty jej za pár minut srazíš na zem. Vážně jsi nic necítil?“

„A co bych měl cítit?“ zatvářil se Ma nechápavě. „Vždyť je to jen strom. Stromy jsou to jediné, co nám tady nechybí. A všude kolem je spousta ještě starších kusů.“

„To nic, Kangu, vrať se k práci.“ Paj zakroutil hlavou, sedl si na pařez a povzdychl si.

I Ma Kang zakroutil hlavou, zklamaný, že s ním reportér nechce udělat rozhovor. „Intelektuálové vždycky ze všeho dělají divadlo,“ zahučel. Podíval se přitom na Wen-ťie, jako by do svého verdiktu zahrnoval i ji.

Přijel traktor a kmen odtáhl. Ostré pařezy a kameny vyčnívající ze země vryly do kůry další řezné rány. Těžký kmen za sebou nechával hlubokou brázdu ve vrstvách tlejícího listí, které se kolem něj za ta léta nahromadilo. Strouhu záhy vyplnila voda. Shnilé listí jí propůjčovalo temnou barvu, rudou jako krev.

„Wen-ťie, pojď si odpočinout.“ Paj poplácal druhou polovinu pařezu, na kterém seděl. Wen-ťie už byla opravdu unavená, a tak odložila nářadí, posadila se na pařez a opřela se o Paje zády.

Po chvíli ticha Paj vyhrkl: „Já vím, jak se cítíš. My dva jsme tady jediní, kdo takhle uvažuje.“

Wen-ťie mlčela. Paj věděl, že mu pravděpodobně neodpoví. Málokdy prohodila víc než pár slov a ostatním se spíše vyhýbala. Několik nováčků si dokonce myslelo, že je němá.

Paj tedy mluvil sám. „Byl jsem tady před rokem. Pamatuju si, že jsem dorazil kolem poledne a od svých hostitelů jsem se dozvěděl, že k obědu bude ryba. Rozhlédl jsem se po chýši obložené kůrou a viděl jen hrnec s vodou. Ryby nikde. Když voda začala vřít, kuchař vzal do ruky váleček a vyšel ven. Dřepl si na břeh potoka, párkrát udeřil válečkem do hladiny a vytáhl několik velkých ryb… Zdejší les kypěl životem! Běž se ale na ten potok podívat dnes — je to jen mrtvá voda v bahnité strouze. Už ani nevím, jestli jsme výrobní, nebo likvidační sbor.“

„Kam na tyhle myšlenky chodíš?“ prohodila Wen-ťie tiše.

Nedala najevo souhlas ani nesouhlas, Paj však byl rád, že vůbec promluvila. „Četl jsem jednu knížku, která mě hluboce zasáhla. Umíš anglicky?“

Wen-ťie přikývla.

Paj vytáhl z batohu knížku s modrým přebalem. Rozhlédl se kolem sebe, jestli se někdo nedívá, a podal ji Wen-ťie. „Vyšla roku 1962 a na Západě je velmi vlivná.“

Wen-ťie se otočila a knížku si vzala. Tiché jaro, přečetla si na přebale, od Rachel Carsonové. „Kdes to vzal?“

„Ta knížka zaujala nadřízené, a tak ji přidělili vybraným kádrům pro účely interní konzultace. Já mám na starost překlad jedné části, která pojednává o lesích.“

Wen-ťie knížku otevřela a text ji okamžitě zaujal. Ve stručné úvodní kapitole autorka líčila ztichlé město, které v důsledku nadužívání pesticidů pomalu umírá. Prosté, krátké věty byly prodchnuté hlubokým znepokojením.

„Plánuju napsat na ústřední výbor v Pekingu a říct jim, jak nezodpovědně se tady náš sbor chová,“ svěřil se Paj.

Wen-ťie k němu vzhlédla. Chvíli jí trvalo, než jeho slova zpracovala. Neodpověděla však a znovu sklopila oči ke knize.

„Zatím si ji nech, jestli chceš. Radši ji ale nikomu neukazuj. Však víš, takové knížky…“ Paj vstal, znovu se rozhlédl kolem a odešel.

*

Osmatřicet let poté si Jie Wen-ťie krátce před smrtí připomněla, jak zásadní vliv mělo Tiché jaro na její život.

Rachel Carsonová si ve své knize vytkla poměrně omezený cíl — chtěla upozornit na negativní důsledky nadužívání pesticidů na životní prostředí. Ovšem perspektiva, z níž na své téma nahlížela, otřásla Wen-ťie do hloubi duše. Užívání pesticidů vždy považovala za normální a přínosný (či alespoň neutrální) akt, Carsonová jí však ukázala, že z pohledu matky přírody jde o pohromu stejně destruktivní jako Kulturní revoluce. Jaké další lidské excesy, které dosud považovala za normální, nebo dokonce správné, byly ve skutečnosti hluboce nemorální?

Proud těchto úvah ji nakonec dovedl k tak děsivému závěru, až se viditelně zachvěla: Je možné, že vztah mezi lidstvem a zlem se podobá vztahu mezi oceánem a ledovcem, který se pohupuje na hladině? Oceán i ledovec jsou z téže látky a ledovec vnímáme jako samostatný objekt jen proto, že voda, z níž sestává, má jiné skupenství. Ve skutečnosti je nedílnou součástí ohromného oceánu…

Není racionální čekat, že lidé sami o sobě dospějí k mravnímu prozření, stejně jako není racionální doufat, že se člověk sám vytáhne za vlasy až na oběžnou dráhu. Probudit nás může jen někdo zvenčí.

Tato úvaha se stala ústředním orientačním bodem celého Wen-ťieina života.

*

Čtyři dny poté, co od Paj Mu-lina dostala Tiché jaro, stanula Wen-ťie přede dveřmi jediné ubikace pro hosty, která v rámci sboru fungovala a kde Paj bydlel, aby mu knížku vrátila. Otevřela dveře a spatřila Paje ležet na posteli, vyčerpaného a celého od bláta a pilin. Když si uvědomil, kdo jej přišel navštívit, vyhrabal se nemotorně na nohy.

„Tys dneska pracoval?“ zeptala se Wen-ťie.

„Jsem tady už nějaký pátek a nemůžu se celé dny jen procházet po lese. Občas musím přiložit ruku k dílu. Jako správný revolucionář, no ne? Dnes jsem pracoval u Radarového vrchu. Les tam byl neuvěřitelně hustý. Propadal jsem se do tlejícího listí až po kolena. Nejspíš z toho zápachu onemocním.“

„Radarový vrch?“ zalapala po dechu Wen-ťie.

„Ano. Náš pluk dostal urgentní rozkaz — vykácet stromy kolem celého kopce a vytyčit tam bezpečnostní zónu.“

Radarový vrch bylo záhadné místo. Příkrý, kdysi bezejmenný kopec dostal svou přezdívku podle velké parabolické antény na vrcholu. Každému soudnému člověku bylo ovšem jasné, že o žádný radar ve skutečnosti nejde. Parabola sice každý den měnila směr, neotáčela se však plynule a nepřetržitě. Hvízdání větru, který kolem ní proudil, bylo slyšet na kilometry daleko.

Ve Wen-ťieině rotě se vědělo jen to, že Radarový vrch je vojenská základna. Domorodci ženistům prozradili, že když ji armáda před třemi lety stavěla, přivezla sem spoustu dělníků, kteří vybudovali silnici a podél ní natáhli elektrické vedení. Den za dnem na vrcholek mířily hromady stavebního materiálu. Jakmile však armáda základnu dokončila, nechala silnici zdemolovat. Zbyla po ní jen krkolomná pěšina, která se klikatila mezi stromy. Základnu pak obsluhovaly už jen helikoptéry.

Anténa se nad stromy netyčila pořád. Když byl vítr příliš silný, posádka ji stáhla do podzemního krytu.

Když ale byla vysunutá, děly se v okolí podivné věci. Zvířata byla nervózní a hlasitě dávala najevo znepokojení, z lesa každou chvíli nazdařbůh vystřelilo hejno ptáků a dělníci trpěli nevolností a závratěmi. Těm, kteří bydleli nejblíže Radarového vrchu, dokonce vypadávaly vlasy. Místní tvrdili, že nic podobného se tady dřív nedělo.

V souvislosti s Radarovým vrchem kolovaly mezi ženisty mnohé podivné historky. Jednou v zimě, když sněžilo, se prý anténa vynořila z krytu a sníh se okamžitě změnil v déšť. A jelikož u země stále mrzlo až praštělo, déšť se na stromech měnil zpátky v led. Z větví visely ohromné rampouchy a les připomínal křišťálový palác. Tu a tam některá větev pod tou tíhou povolila a rampouchy se s hlasitým třeskem zřítily na zem. Někdy, když byla anténa venku, se slunný den změnil v bouřku s blesky a po noční obloze se míhala podivná světla.

Když do zdejších lesů přibyli ženisté, velitel sboru své svěřence hned první den varoval, aby se k přísně hlídanému vrchu nepřibližovali, poněvadž stráže mají rozkaz střílet bez varování.

Minulý týden si dva muži vyšli na lov a nevědomky stopovali jelena až k úpatí vrchu. Stráže rozmístěné v polovině kopce po nich začaly střílet. Les byl naštěstí tak hustý, že oba lovci vyvázli bez újmy, ačkoli jeden z nich se prý pomočil. Další den při nástupu dostali oba důtku. Možná právě kvůli tomuto incidentu se vedení základny rozhodlo vykácet v lese kolem kopce bezpečnostní zónu. Z toho, že základna může úkolovat sbor, bylo zřejmé, jakým politickým vlivem vládne.

Paj Mu-lin si vzal knížku zpátky a pečlivě ji ukryl pod polštář. Na oplátku odtud vylovil pár hustě popsaných listů papíru a podal je Wen-ťie. „Koncept mého dopisu. Chceš si jej přečíst?“

„Jakého dopisu?“

„Jak jsem ti říkal — rozhodl jsem se napsat na ústřední výbor v Pekingu.“

Rukopis nebyl příliš úhledný a Wen-ťie musela číst pomalu. Obsah byl ale věcný a důkladně vyargumentovaný. Paj nejprve líčil, jak se tradičně úrodné pohoří Velký Chingan mění v důsledku odlesňování v mrtvou pustinu. Dále poukazoval na nedávný rapidní růst vrstvy naplavenin v korytě Žluté řeky. A nakonec varoval před tím, že pokračující činnost Výrobního a ženijního sboru může mít nedozírné ekologické dopady. Wen-ťie si povšimla, že dopis je psán podobným stylem jako Tiché jaro, precizním a věcným, ale zároveň poetickým. Ačkoli byla založením spíše technický typ, dokázala ocenit eleganci Pajova slohu.

„Napsal jsi to moc hezky,“ řekla upřímně.

Paj přikývl. „V tom případě jej pošlu.“ Vytáhl několik čistých listů a začal psát finální verzi. Ruce se mu ale třásly tak, že nedokázal na papír správně přenést jediný znak. To bylo u lidí, kteří poprvé v životě pracovali s motorovou pilou, naprosto běžné. Mnohdy pak neudrželi ani misku s rýží, natož aby dokázali čitelně napsat dopis.

„Ukaž, napíšu to za tebe,“ nabídla se Wen-ťie a vzala si od něj pero.

„Máš moc hezký rukopis,“ pochválil ji Paj, když si přečetl první řádek. Nalil jí sklenici vody. Ruce se mu pořád třásly tak, že část vybryndal na zem. Wen-ťie odsunula dopis do bezpečné vzdálenosti.

„Tys prý studovala fyziku,“ prohodil Paj.

„Astrofyziku. Zbytečně, jak vidíš.“ Wen-ťie ani nezvedla hlavu.

„Učila ses o hvězdách. To určitě není zbytečné. Vysoké školy začaly nedávno znovu fungovat, i když postgraduální studenty zatím neberou. Ale stejně, aby vysoce vzdělaní lidé jako ty museli dělat dřevorubce…“

Wen-ťie mlčela a pokračovala v psaní. Neměla chuť Pajovi vysvětlovat, že pro někoho jako ona je pozice v Ženijním sboru naopak mimořádně šťastným osudem. Neměla zapotřebí komentovat stávající situaci, jen by plýtvala slovy.

Pajova chýše ztichla, bylo slyšet pouze škrábání pera o papír. Wen-ťie cítila vůni pilin na Pajově těle. Poprvé od otcovy smrti pookřála a vystoupila z ochranné bubliny, v níž se dosud schovávala před světem.

Asi za hodinu dopis dokončila. Na obálku napsala adresu, kterou jí Paj nadiktoval, vstala a zamířila ke dveřím. Na prahu se však otočila.

„Dej mi tu bundu. Vyperu ti ji.“ Tou rázností překvapila sebe samu.

„To ne, Wen-ťie! To přece nejde!“ Paj nevěřícně zakroutil hlavou. „Ženské bojovnice sboru pracují každý den stejně tvrdě jako muži. Měla by ses vrátit domů a odpočinout si. Zítra přece vstáváš v šest ráno a vyrážíš znovu do hor. Já se pozítří vracím na velitelství divize. Promluvím o tobě s nadřízenými, třeba to pomůže.“

„Děkuju. Ale mně se tady líbí. Je tady klid.“ Wen-ťie zabloudila pohledem k nezřetelnému panoramatu lesnatého pohoří, tonoucího v měsíčním světle.

„Ty před něčím utíkáš?“

„Tak ahoj,“ řekla Wen-ťie tiše. A vyšla ven.

Paj sledoval, jak se její útlá postava noří do měsíční noci. Pak vzhlédl k potemnělým lesům, které před chvílí pozorovala.

Na Radarovém vrchu se znovu vypínala obří parabolická anténa a chladně se leskla.

*

Jednoho poledne tři týdny poté dostala Wen-ťie do dřevorubeckého tábora, kde zrovna pracovala, zprávu, že se má dostavit na velitelství roty. Sotva vstoupila do dveří, vycítila, že nálada v místnosti je pod bodem mrazu. Přítomni byli velitel roty i politický komisař a také neznámý muž se strohou tváří. Na stole před ním ležel černý kufřík, otevřená obálka a knížka — týž výtisk Tichého jara, který jí půjčil Paj Mu-lin.

V té době všichni velmi citlivě vnímali vlastní politickou situaci, a Wen-ťie tu svou dvojnásob. Připadalo jí, jako by se svět kolem ní zavíral, jako když se stahuje pouto pytle, a tísnil ji ze všech stran.

„Jie Wen-ťie, to je ředitel Čang z politického úseku divize. Vede tady vyšetřování.“ Politický komisař roty ukázal na kufřík. „Doufáme, že budeš plně spolupracovat a nic nezamlčíš.“

„Napsalas tento dopis?“ dotázal se ředitel Čang. Vyndal z obálky několik listů papíru. Wen-ťie se pro ně natáhla, Čang jí je však nepodal. Pouze jí dopis postupně ukazoval, stránku za stránkou, až dospěl k té poslední a ze všech nejzajímavější.

Místo podpisu na ní stálo pouze „Revoluční lid“.

„Ne, nenapsala,“ zavrtěla Wen-ťie polekaně hlavou.

„Ale je to tvůj rukopis.“

„Rukopis ano, ale ne text.“

„A ten je čí?“

Když Wen-ťie někdo v rotě ukřivdil, obvykle si nestěžovala. Vždy vše jen mlčky přetrpěla a nikdy na nikoho neukázala prstem. Tentokrát však byla v jiné situaci. Velmi dobře věděla, co by se stalo, kdyby mlčela dál.

„Pomohla jsem reportérovi z Výrobních zpráv. Byl tady před pár týdny. Jmenuje se…“

„Wen-ťie!“ Temné oči ředitele Čanga na ni mířily jako dvouhlavňová brokovnice. „Varuji tě. Když budeš svádět vinu na druhé, jenom ti to přitíží. Se soudruhem Pajem jsme si vše již vyjasnili. On ten dopis poslal na tvou žádost. Neměl tušení, co v něm stojí.“

„Tohle… tohle že řekl?“ vykoktala Wen-ťie.

Ředitel Čang namísto odpovědi vzal do ruky Tiché jaro. „Očividně ses nechala inspirovat touto knihou.“ Ukázal přebal veliteli roty a politickému komisaři. „V Americe vyšla roku 1962 a v kapitalistickém světě má velký vliv.“

Pak z kufříku vytáhl další knihu s bílým přebalem a černými písmeny. „Zde je čínský překlad. Odpovědní činitelé jej přidělili vybraným kádrům pro účely interního posouzení. Konečný verdikt zní, že kniha je toxickou reakční propagandou. Nahlíží na svět optikou ryzího historického idealismu a operuje s hypotézou konce světa. Pod pláštíkem diskuze o životním prostředí ospravedlňuje nevykořenitelnou hnilobu kapitalistického světa. Její obsah je krajně reakční.“

„Ale vždyť… ani není moje.“

„Soudruh Paj byl jmenován řádným překladatelem, a mohl ji tedy legálně vlastnit. I on je samozřejmě vinen nedbalostí. Měl si na ni dávat větší pozor a nenechat si ji odcizit, zatímco plnil úkoly Výrobního a ženijního sboru. Tato kniha ti dala do ruky zbraň, díky níž jsi mohla napadnout socialismus.“

Wen-ťie neodpověděla. Věděla, že spadla klec a veškerý vzdor by byl marný.

*

V rozporu s historickými prameny, které byly později odtajněny, neměl Paj Mu-lin původně v úmyslu svalit vinu na Wen-ťie. Svůj dopis ústřednímu výboru napsal zřejmě opravdu proto, že cítil zodpovědnost za chování sboru. Na nejvyšší vedení tenkrát psala spousta lidí dopisy se všemožnými návrhy a problémy. Většina z nich se nikdy nedočkala odpovědi, některým však dopis zajistil strmý kariérní růst, zatímco jiní na sebe přivolali pohromu. Politické vzdušné proudy byly v těch dobách mimořádně spletité. Paj coby reportér věřil, že je dokáže spolehlivě číst a vyhnout se nebezpečným neuralgickým bodům, přecenil však své schopnosti a jeho dopis přistál na minovém poli, o němž neměl tušení. Když se doslechl, jakého se mu v Pekingu dostalo přijetí, propadl panice. Aby si zachránil krk, svedl vše na Jie Wen-ťie.

Půl století nato se historikové shodují, že tato událost z roku 1969 byla zásadním milníkem v dějinách lidstva.

Paj se zcela mimoděk stal klíčovou historickou postavou. Nikdy se to však nedozvěděl. Zbytek jeho jednotvárného života je pro historiky zklamáním. Pro Výrobní zprávy psal do roku 1975, kdy byl Výrobní a ženijní sbor Vnitřního Mongolska rozpuštěn. Dalších patnáct let pracoval pro Vědeckou společnost v severovýchodní Číně a na počátku osmdesátých let emigroval do Kanady. V Ottawě učil na čínské škole do roku 1991, kdy zemřel na rakovinu plic. Od oné osudné události do konce života o Wen-ťie nepromluvil a my nevíme, zda svého činu vůbec někdy litoval.

*

„Vzali jsme tě mezi sebe, Wen-ťie.“ Velitel vyfoukl hustý kouř z cigarety značky Mo-che. Během řeči upíral zrak do země. „Vzhledem k třídnímu a rodinnému původu jsi politicky nedůvěryhodnou osobou. Ale my jsme se k tobě vždy chovali dobře. Já i tady politický komisař jsme s tebou mnohokrát mluvili o tom, že se straníš lidí a že postrádáš osobní angažovanost. Chtěli jsme ti pomoct. A ty nám to teď oplácíš takovým pochybením!“

Politický komisař na něj plynule navázal. „Vždy jsem ji podezíral, že ke Kulturní revoluci chová hlubokou zášť.“

„Dejte ji ještě dnes odpoledne převézt na divizní velitelství, spolu s důkazním materiálem,“ uzavřel chladně ředitel Čang.

*

Stráže její tři spoluvězeňkyně postupně odvedly a ona zůstala v cele sama. Hromádka uhlí v koutě došla a nikdo nepřinesl nové. Oheň v peci dávno vyhasl. V cele bylo tak chladno, že se Wen-ťie musela zabalit do deky.

Před soumrakem pro ni přišli dva důstojníci, žena a muž. Ženu její společník představil jako vojenskou přidělenkyni u Středního lidového soudu.5

„Jmenuji se Čcheng Li-chua,“ oznámila žena ve vojenském kabátě. Bylo jí něco přes čtyřicet a na nose jí seděly brýle s tlustými obroučkami. Měla jemné rysy a bylo znát, že v mládí byla mimořádně krásná. Při řeči se usmívala a u ostatních okamžitě budila sympatie. Jie Wen-ťie věděla, že obyčejné vězně nenavštěvují tak vysocí důstojníci každý den. Opatrně přikývla a uvolnila Čchengové místo na palandě.

„Máš tady zimu jako v psinci. Proč ti vyhasla kamna?“ Čchengová probodla šéfa vazební věznice stojícího ve dveřích káravým pohledem. Pak se otočila zpátky k Wen-ťie. „Hm, jsi tak mladá. Ještě mladší, než jsem čekala.“

Posadila se na palandu vedle Wen-ťie a jala se přehrabovat ve svém kufříku. „Já vím, Wen-ťie, svět je hrozně složitý,“ mumlala při tom. „Mladí lidé jsou všichni stejní. Čím víc knížek přečtou, tím větší v tom mají guláš. Co ti mám povídat…“

Konečně našla, co hledala, a vytáhla z útrob kufříku svazek papírů. Upřela na Wen-ťie vlídný, hřejivý pohled. „Neboj, nic dramatického se nestalo. Kdo nakonec v mládí občas neudělal chybu? Já chybovala mnohokrát. Když jsem sloužila v hudebním sboru Čtvrté polní armády, specializovala jsem se na sovětské písně. Jednou jsem v hodině politických studií prohlásila, že by se Čína měla vzdát samostatnosti a prohlásit se jednou z republik Sovětského svazu. Že bychom tak posílili mezinárodní komunistické hnutí. Jak jsem byla naivní! Ale kdo v mládí nebyl? Co bylo, bylo. Když člověk udělá chybu, měl by ji uznat a napravit. Pak může pokračovat v revolučním úsilí.“

Čchengová jako by svými slovy Wen-ťie přitahovala k sobě. Wen-ťie ale život naučil ostražitosti. Neodvážila se uvěřit ve vlídnost, která ve vězení působila jako přepych.

Čchengová položila papíry na palandu před ni a podala jí pero. „Tady to podepiš. Pak si můžeme přátelsky promluvit a vyjasnit si všechny ideologické nesnáze.“ Mluvila jako matka s dcerkou, která odmítá vzít do pusy jediné sousto.

Wen-ťie mlčky, bez hnutí hleděla na štůsek listů. Pero si od ní nevzala.

Čchengová jí věnovala shovívavý úsměv. „Můžeš mi věřit, Wen-ťie. Osobně se ti zaručuji, že tento dokument nemá s tvým případem nic společného. Neboj, jen podepiš.“

Její společník, který dosud stál mlčky opodál, dodal: „Jie Wen-ťie, soudružka Čchengová se ti snaží pomoct. Vkládá do tvého případu velké úsilí.“

Čchengová na něj mávla. „Je to pochopitelné. Chudák holka! Musíš být k smrti vyděšená. Někteří soudruzi u Ženijního sboru a lidového soudu postrádají politický cit a chovají se velmi hrubě. To je zcela nepřijatelné! Tak šup, Wen-ťie, jen si to přečti. Důkladně.“

Wen-ťie vzala štůsek do ruky a v mdlém, sinalém světle své cely jej prolistovala. Čchengová jí nelhala. Dokument s jejím případem opravdu nesouvisel.

Týkal se jejího otce. Obsahoval záznam jeho hovorů a schůzek s jistými osobami. Všechny informace pocházely od Wen-ťieiny mladší sestry Wen-süe. Ta se hlásila k nejradikálnějšímu křídlu Rudých gard a od počátku se svého otce snažila aktivně usvědčit ze všemožných údajných hříchů. Právě její informace nakonec přispěly k jeho smrti.

Wen-ťie však poznala, že samu zprávu, kterou držela v ruce, její sestra nepsala. Wen-süe měla horkokrevný, netrpělivý sloh. Když člověk četl její zprávy, každý řádek sršel a bouchal jako šňůra petard. Tento dokument byl však chladnokrevný, zkušený, pedantský. Kdo mluvil s kým, kdy, kde a o čem. Vše bylo zaznamenáno do nejmenšího detailu, včetně data a přesného času. Nezasvěceného čtenáře by obsah dokumentu rychle znudil, nicméně jeho vypočítavá, chladná cílevědomost se na hony lišila od Wen-süeiny dětinské přepjatosti.

Wen-ťie příliš nechápala, co je jádrem dokumentu, vycítila však, že se vše točí kolem nějakého důležitého projektu, který souvisí s národní bezpečností. Coby dcera profesora fyziky odhadovala, že řeč je zřejmě o vývoji jaderné a termonukleární bomby, projektu, který šokoval zbytek světa.

Pokud chtěl někdo v této fázi Kulturní revoluce zdiskreditovat vysoce postaveného jedince, musel shromáždit důkazy o jeho rozličných pochybeních v oboru či funkci. Takzvaný „projekt dvou bomb“ však pro podobné intrikány představoval složitou překážku. Ruku nad ním drželi nejvyšší státní činitelé, aby jej ochránili před turbulencemi Kulturní revoluce. Pro osoby s nekalými úmysly nebylo snadné tímto štítem proniknout.

Wen-ťiein otec vzhledem ke svému třídnímu původu nesplňoval patřičná politická kritéria a na projektu se přímo nepodílel. Zastával v něm pouze okrajovou, konzultační roli. Každopádně byl snazší obětí než kmenoví pracovníci projektu. Wen-ťie netušila, zda je obsah dokumentu pravdivý, nebo ne, vůbec však nepochybovala o tom, že každé písmenko a každá tečka je politickou zbraní. A že kromě těch, na něž tyto zbraně míří, může tento dokument zasáhnout nespočet dalších životů.

Na konci dokumentu stál Wen-süein podpis, vyvedený velkými písmeny, a podpisy tří dalších svědků. Wen-ťie měla být pátá.

„Já o těchto hovorech nic nevím,“ namítla tiše. Položila dokument zpátky na palandu.

„Ale nepovídej. Vždyť mnohé z nich se odehrály u vás doma. Tvá sestra o nich věděla. A ty o nich určitě víš taky.“

„Přísahám, že ne.“

„Ty hovory se opravdu odehrály. Musíš nám věřit.“

„Já netvrdím, že jsou vymyšlené. Sama o nich ale nic nevím. Takže to nemůžu podepsat.“

„Wen-ťie!“ Šéf věznice udělal krok vpřed, ale Čchengová jej znovu zarazila. Přisunula se k Wen-ťie blíž a vzala jednu její ledovou ruku do dlaní.

„Poslyš, Wen-ťie, povím ti na rovinu, jak se věci mají. Ve tvém případě má prokuratura hodně volnou ruku. Můžeme z tebe udělat vzdělanou mladou slečnu, kterou pouze pobláznila reakční kniha. Za to ti nikdo hlavu neutrhne. Dokonce bys ani nešla před soud. Budeš jen muset absolvovat kurz politické převýchovy a napsat pár sebekritických zpráv a pak se vrátíš ke svému Ženijnímu sboru. Můžeme tě ale taky stíhat v plném rozsahu. Uvědom si, Wen-ťie, že pak budeš prohlášena za aktivní kontrarevolucionářku.

Něco ti prozradím — kdykoli prokuratura dostane na stůl podobný případ, jako je ten tvůj, postupuje raději příliš tvrdě než příliš shovívavě. To proto, že přílišná tvrdost by byla jen metodickým pochybením, zatímco přílišná shovívavost vážným politickým prohřeškem. Konečné slovo má ale vždy vojenský přidělenec. To vše ti samozřejmě říkám čistě neformálně.“

Její společník přikývl. „Soudružka Čchengová se tě snaží zachránit. Tři svědci už podepsali. Pokud odmítneš, bude to jen prázdné gesto. Prosím tě, Wen-ťie, vezmi rozum do hrsti.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Čchengová. „Zlomilo by mi srdce, kdyby mladé vzdělané dívce něco takového zničilo život. Opravdu ti chci pomoci. Prosím, spolupracuj. Podívej se na mě. Vážně myslíš, že bych ti ublížila?“

Wen-ťie se však na Čchengovou nedívala. Před očima měla jen otcovu krev. „Soudružko Čchengová, já o těch hovorech nic nevím. Nemůžu to podepsat.“

Čcheng Li-chua zmlkla. Chvíli na Wen-ťie hleděla. Studený vzduch v cele jako by ztuhl v led. Pak pomalu vložila dokument zpátky do kufříku a vstala. Vlídný výraz jí z tváře nezmizel, jen na ní ztvrdl jako sádrová maska. Čchengová přešla do rohu cely, kde stál kýbl s vodou. Zvedla jej a klidně, metodicky vylila jednu polovinu na Wen-ťie a druhou na postel. Pak pustila kýbl na zem, zamumlala „krávo umíněná“ a vyšla z cely.

Šéf věznice ji následoval. Na prahu ještě věnoval Wen-ťie, z níž crčela voda, poslední studený pohled, načež zabouchl dveře cely a zamkl.

Zimní vzduch Vnitřního Mongolska sevřel promočenou Wen-ťie jako ledová pěst. Slyšela, jak jí drkotají zuby, ale i to nakonec ustalo. Chlad jí pronikal až do morku kostí a svět kolem ní jako by zahalila mléčná mlha. Měla pocit, že celý vesmír ztuhl v jednu velkou kostku ledu a že ona v něm vězí jako osamělá jiskřička života, dívka, která zvolna umrzá k smrti a nemá po ruce ani krabičku zápalek, pouze přeludy…

Ledový kvádr kolem ní postupně zprůsvitněl. Wen-ťie před sebou spatřila vysokou budovu. Na střeše stála mladá dívka a mávala velkým rudým praporem. Byla to její sestra Wen-süe. Od chvíle, co mladá revolucionářka zpřetrhala se svou reakční elitářskou rodinou všechny vztahy, o ní Wen-ťie slyšela jen jednou — teprve nedávno se jí doneslo, že zemřela před dvěma lety během střetů mezi frakcemi Rudých gard.

Postava na střeše se změnila v Paj Mu-lina. V brýlích se mu zračily plameny zuřící v ulicích pod budovou. A pak se na střeše vystřídali soudružka Čchengová, její matka Šao Lin a nakonec její otec. Postavy se měnily, leč prapor vlál neúnavně dál, jako věčné kyvadlo, které odpočítává poslední chvíle jejího života.

I z praporu se však postupně stala jen rudá šmouha. Ledový kvádr, který vyplňoval celý vesmír, ji znovu uvěznil ve svém středu. Tentokrát byl však černý.

5 V této fázi Kulturní revoluce byla většina středních a vrchních soudů, jakož i prokuratur, pod kontrolou vojenských orgánů a vojenští přidělenci měli v soudních případech poslední slovo.

Kapitola 3

Rudé pobřeží I.

K Jie Wen-ťie dolehl hlasitý, táhlý řev. Netušila, kolik času uběhlo.

Ryk se ozýval všude kolem ní. V jejím polovědomí jí připadalo, že kusem ledu, který ji svírá, si razí cestu nějaký gigantický vrták. Svět dál halila neproniknutelná tma, zvuk byl však stále skutečnější. Nakonec Wen-ťie pochopila, že hluk nevychází ani z nebe, ani z pekla.

Uvědomila si, že má pořád zavřené oči. S velkým úsilím zvedla olověná víčka a zůstala hledět do stropu potaženého ochranným pletivem, které mdle světélkovalo. Zdálo se, že strop je celý kovový.

Zaslechla tichý mužský hlas, jak volá její jméno.

„Máš vysokou horečku,“ oznámil jí muž.

„Kde to jsem?“ Hlas měla tak slabý, že nevěděla jistě, zda opravdu patří jí.

„V helikoptéře.“

Wen-ťie byla na smrt zesláblá, a tak znovu usnula. Ve spánku jí dělal společnost řev motorů. Po chvíli se opět probudila. Pocit otupělosti se vytratil a vládu znovu převzala bolest — třeštila ji hlava, píchalo v kloubech a z úst jí šel dech horký jako závan z pece. V krku ji bolelo tak, že měla pocit, jako by polykala řeřavé uhlíky.

Otočila hlavu a spatřila dva muže v téže vojenské uniformě, jakou na sobě měla soudružka Čchengová. Na rozdíl od ní však mužům na hlavě seděla bavlněná čepice Lidové osvobozenecké armády s rudou hvězdou nad štítkem. Oba měli rozepnutý kabát a Wen-ťie zahlédla červené armádní prýmky na límci. Jeden z nich měl brýle.

Wen-ťie si všimla, že i ona leží přikrytá vojenským kabátem. Na sobě měla suché a teplé šaty.

Zkusila se posadit a k jejímu úžasu se jí to podařilo. Kulatým okénkem vyhlédla ven. Kolem se zvolna převalovaly mraky a odrážely oslnivé sluneční světlo. Wen-ťie se znovu rozhlédla po kabině. Ta byla po okraj plná železných beden natřených vojenskou brčálovou zelení. Za okénkem na druhé straně se míhaly stíny rotoru. Opravdu letěla v helikoptéře.

„Raději si zase lehni,“ doporučil jí muž s brýlemi. Pomohl jí a znovu ji přikryl kabátem.

„Jie Wen-ťie, napsala jsi tento článek?“ Druhý muž jí ukázal otevřený, anglicky psaný odborný časopis. Článek byl nadepsán „Možná existence fázových rozhraní v oblasti zářivé zóny Slunce a jejich odrazivé charakteristiky“. Pak časopis zavřel, aby viděla také obálku — bylo to vydání The Journal of Astrophysics z roku 1966.

„Ovšemže to napsala. To si přece nemusíme ověřovat.“ Muž s brýlemi odložil časopis stranou a představil sebe i svého společníka: „To je politický komisař Lej Č’-čcheng ze základny Rudé pobřeží. Já jsem Jang Wej-ning, šéfinženýr tamtéž. Přistaneme asi za hodinu. Zatím si odpočiň.“

Ty jsi Jang Wej-ning? pomyslela si ohromeně Wen-ťie. Viděla, že muž se tváří nezúčastněně. Očividně nechtěl, aby vyšlo najevo, že se znají. Kdysi byl Jie Če-tchajovým studentem. Když promoval, Wen-ťie byla teprve v prvním ročníku.

Dodnes měla živě před očima den, kdy je Wej-ning poprvé navštívil u nich doma. Zrovna začal postgraduální studium a potřeboval s profesorem Jiem probrat zaměření svého výzkumu. Prohlásil tenkrát, že by se rád zaměřil na experimentální a aplikovanou fyziku a se základním výzkumem by se příliš nezatěžoval. Wen-ťie si vzpomněla, že mu otec odpověděl: „Nehodlám ti to rozmlouvat, přece jen jsme ale na katedře teoretické fyziky. Proč nechceš mít s teorií nic společného?“

„Svou práci chci zasvětit revoluční době,“ odvětil Wej-ning. „Rád bych přispěl něčím hmatatelným.“

„Teorie je základem aplikované vědy,“ namítl její otec. „Copak výzkum fundamentálních přírodních zákonů není tím nejhodnotnějším příspěvkem, jaký může vědec společnosti dát?“

Wej-ning chvíli váhal, nakonec však přiznal, co jej doopravdy trápí: „V teorii člověk snadno udělá ideologickou chybu.“

Na to už otec neměl co říct.

Wej-ning byl mimořádně nadaný. Výborně zvládal matematiku a pálilo mu to. Během svého krátkého postgraduálního studia si ale od svého profesora držel uctivý odstup. Wen-ťie ho viděla párkrát, nevěnovala mu však velkou pozornost. Netušila, zda jí Wej-ning oplácí stejnou mincí. Krátce poté, co Wej-ning získal titul, se s Jie Če-tchajem přestal stýkat úplně.

Wen-ťie znovu přemohla únava, a tak zavřela oči. Oba muži poodešli, dřepli si k řadě kovových beden opodál a začali se polohlasně bavit. Kabina však byla tak stísněná, že je Wen-ťie slyšela i přes burácení motorů.

„Pořád si myslím, že to není dobrý nápad,“ prohodil komisař Lej.

„Umíte mi najít lidi, které potřebuju, skrz běžné kanály?“ zeptal se Wej-ning.

„Ech. Udělal jsem, co jsem mohl. V armádě nikdo s podobnou specializací neslouží. Jenže lovit v civilních vodách je nestandardní. Nadřízení mají spoustu otázek. Sám přece víte, že na bezpečnostní prověrku, která je na tenhle projekt potřeba, dosáhnou jedině vojáci. Ještě problematičtější jsou bezpečnostní předpisy — všichni, kdo na projektu pracují, musejí dlouhodobě setrvávat na základně bez kontaktu s vnějším světem. Co když má ale někdo rodinu? To ji máme ubytovat taky? To by nikdo neschválil. Sehnal jsem dva možné kandidáty, oba ale raději zůstali na Kádrové škole 7. května, než aby se upsali nám.6 Samozřejmě bychom je mohli převelet proti jejich vůli. Vzhledem k povaze naší práce tady ale nemůžeme trpět někoho, kdo u nás nechce být dobrovolně.“

„Takže vidíte, že nám nic jiného nezbývá. Musíme se spokojit s Jieovou.“

„Jenže je to nestandardní.“

„Celý tenhle projekt je nestandardní. Kdyby to nevyšlo, vezmu na sebe plnou zodpovědnost.“

„Šéfinženýre Jangu, skutečně si myslíte, že za něco takového můžete převzít zodpovědnost? Jste jen technický pracovník. Rudé pobřeží se ale nepodobá ostatním projektům národní obrany. Komplexita naší práce dalece přesahuje technické otázky.“

„V tom máte pravdu.“

*

Přistáli až za soumraku.

Wen-ťie si od Janga a Leje nenechala pomoci a vypotácela se z helikoptéry sama. Silný poryv větru ji málem povalil na zem. Nad hlavou jí hlasitě hvízdaly listy rotoru. Vůně okolního lesa jí přišla povědomá, stejně jako vítr. Byl to vítr Velkého Chinganu.

Záhy uslyšela další zvuk, nízké, průrazné, basové kvílení, které jako by vycházelo z útrob planety — parabolická anténa ve větru. Teprve nyní, když stála tak blízko, si plně uvědomila její nesmírnost. Poslední měsíc Wen-ťieina života se stočil do kruhu a ona se ocitla zpátky na Radarovém vrchu.

Pohledem bezděky zabloudila k místu, kde pracovala její rota Výrobního a ženijního sboru. Viděla však jen mlžný oceán stromů v šeru.

Helikoptéra sem nedopravila pouze ji. Několik vojáků začalo vynášet z kabiny brčálové vojenské bedny. Procházeli kolem ní, aniž by jí věnovali jediný pohled. Zatímco kráčela v závěsu za Jangem a Lejem, všimla si, že Radarový vrch je velmi prostorný. Pod obří anténou se krčil shluk bílých budov, podobný dětské stavebnici z kostek. Všichni tři došli v doprovodu dvou strážných ke vstupní bráně a zastavili u ní.

Lej se otočil k Wen-ťie a zachmuřeně prohlásil: „Jie Wen-ťie, důkazy tvých kontrarevolučních zločinů jsou nezvratné a soud by ti vyměřil trest, jaký si zasloužíš. My ti ale nabízíme příležitost napravit tvé selhání prostřednictvím tvrdé práce. Můžeš ji buď přijmout, nebo odmítnout.“ Ukázal na anténu. „Tato základna je vojenské výzkumné středisko. Výzkum, který zde provádíme, si žádá tvou vědeckou specializaci. Šéfinženýr Jang ti vysvětlí všechny podrobnosti. Doporučuji ti, abys je pečlivě zvážila.“

Kývl na Janga a prošel dveřmi za vojáky nesoucími bedny se zásobami.

Jang počkal, až zůstanou sami, a odvedl Wen-ťie kousek stranou. Očividně si nepřál, aby je strážní slyšeli. Teď už nemusel předstírat, že ji nezná.

„Poslouchej, Wen-ťie, v jednom si musíme hned udělat jasno. Tohle není žádná životní příležitost. Od vojenských přidělenců u tvého soudu jsem se dozvěděl, že Čcheng Li-chua sice žádala co nejpřísnější trest, ale soudce by ti nedal víc než deset let. A vzhledem k polehčujícím okolnostem by sis odseděla šest, možná sedm let. Jenže tady,“ trhl bradou k základně, „budeš pracovat na výzkumném projektu v nejvyšším stupni utajení. A vzhledem k tvému kádrovému profilu… zkrátka jakmile projdeš těmito dveřmi,“ na okamžik se odmlčel, jako by chtěl, aby basový kvil antény dodal jeho slovům váhu, „možná z nich už do konce života nevyjdeš.“

„Chci dovnitř.“

Janga její pohotová odpověď překvapila. „Neuspěchej to. Vrať se do helikoptéry. Odlétá za tři hodiny, a pokud naši nabídku odmítneš, vezme tě zpátky.“

„Já nechci zpátky. Pojďme dovnitř.“ Wen-ťie mluvila tiše, v hlase jí však znělo odhodlání pevnější než ocel. Kromě oné neznámé krajiny, z níž se ještě nikdo nevrátil, si ze všeho nejvíce přála být právě na Radarovém vrchu, zcela odříznutém od světa. Tady se konečně, poprvé za dlouhá léta, cítila v bezpečí.

„Dobře si to rozmysli. Zvaž všechny důsledky svého rozhodnutí.“

„Ráda tady zůstanu po zbytek svého života.“

Jang mlčky sklopil hlavu. Pak se zahleděl do dáli, jako by chtěl Wen-ťie přece jen přimět k tomu, aby si to nejprve srovnala v hlavě. Ona však mlčela. Přitáhla si kabát těsněji k tělu a také se zahleděla na obzor. Silueta Velkého Chinganu se zvolna ztrácela v houstnoucí tmě. Oba si uvědomili, že stát na takovém mraze dlouho nevydrží.

Jang zamířil k bráně. Kráčel rychle, jako by chtěl Wen-ťie utéct. Ona se jej ale držela. Jakmile vstoupili do nitra základny Rudé pobřeží, strážní za nimi zabouchli těžké kovové dveře.

Jang se po pár krocích zastavil a ukázal na anténu. „Rudé pobřeží je sídlem významného zbrojního výzkumu. Pokud náš projekt uspěje, bude to ještě důležitější milník než vývoj atomové a vodíkové bomby.“

Došli k největší budově základny a Jang otevřel dveře. Wen-ťie nad nimi spatřila nápis „Hlavní přenosová místnost“. Uvnitř ji obklopil teplý vzduch, který byl cítit po motorovém oleji. Prostorná místnost byla plná nejrůznějších přístrojů a dalšího vybavení. Všude kolem blikala kontrolní světla a osciloskopy. Zpoza přístrojů jako vojáci ze zákopů vykukovalo zhruba tucet pracovníků v uniformách. V lomozu nepřetržitých operačních pokynů a odpovědí působila scéna nepřehledně, téměř úzkostně.

„Je tady tepleji,“ prohodil Jang. „Počkej tu chvíli. Postarám se ti o ubytování a pak pro tebe přijdu.“ Ukázal na židli a stůl u dveří.

Wen-ťie spatřila, že u stolu už někdo sedí — strážný s pistolí u opasku.

„Raději počkám venku,“ řekla.

Jang jí věnoval dobrosrdečný úsměv. „Od této chvíle jsi oficiální členkou posádky základny. Kromě několika vyhrazených míst máš přístup úplně všude.“ Vtom se zatvářil rozpačitě, jako by si uvědomil hlubší význam svých slov. Už nikdy odsud neodejdeš.

„Počkám venku,“ zopakovala Wen-ťie.

„Dobrá.“ Jang zalétl pohledem ke strážnému u stolu, který si jich ani v nejmenším nevšímal. Zřejmě pochopil, co je Wen-ťie proti srsti, a tak ji vyvedl z hlavní místnosti. „Počkej někde v závětří, já jsem za pár minut zpátky. Jen někoho pošlu, ať ti v pokoji zatopí. Nežijeme tu zrovna v přepychu a nemáme ústřední topení.“

Wen-ťie zůstala stát u dveří do řídicí místnosti. Parabolická anténa se tyčila přímo za ní, jako obří kaňka zakrývala polovinu noční oblohy. Dobře odsud slyšela vše, co se v řídicí místnosti odehrávalo. Kakofonie rozkazů a odpovědí náhle ustala a v místnosti se rozhostilo ticho. Wen-ťie slyšela jen nízké bzučení jakéhosi přístroje.

Pak ticho prolomil zvučný mužský hlas.

„Lidová osvobozenecká armáda, Druhý dělostřelecký sbor,7 projekt Rudé pobřeží, 147. přenos schválen. Začněte odpočet, třicet sekund.“

„Klasifikace cíle: A-3. Pořadové číslo souřadnic: BN20197F. Pozice určena a ověřena. Dvacet pět sekund.“

„Energetický útvar — všechny systémy připraveny.“

„Kódovací útvar — všechny systémy připraveny.“

„Zesilovací útvar — všechny systémy připraveny.“

„Útvar pro kontrolu rušení — v normě.“

„Dosáhli jsme mezního bodu návratu. Patnáct sekund.“

Pak znovu vše utichlo. Za dalších patnáct sekund začal vřískat klakson a výstražné světlo na vršku antény se rychle rozblikalo.

„Zahajte přenos! Všechny útvary, pokračujte ve sledování.“

Wen-ťie něco lehce zasvědilo na tváři. Poznala, že kolem vzniklo nesmírné elektrické pole. Zaklonila hlavu, zadívala se týmž směrem, kam mířila anténa, a spatřila, že jeden z mraků na noční obloze se rozzářil tlumenou modří, tak mdlou, že ji Wen-ťie zpočátku považovala za přelud. Když ale mrak odplachtil z cesty, přísvit zmizel. A ten, který jej na jeho místě na nebi vystřídal, se rozzářil místo něj.

Z řídicí místnosti se ozvaly další štěkavé pokyny.

„Selhání na energetickém útvaru. Magnetron číslo 3 vyhořel.“

„Záložní jednotka aktivní. Všechny systémy v normě.“

„Kontrolní fáze dosažena. Přenos pokračuje.“

Wen-ťie uslyšela třepotání křídel. Skrz mlžný příkrov spatřila, jak se z lesa pod vrcholem zvedly ohromné stíny a ve spirále vystoupaly na temnou oblohu. Neměla tušení, kolik ptáků v lese zimuje. A pak se stalo něco strašného. Jedno hejno vletělo mezi anténu a světélkující mrak a všichni ptáci se okamžitě zřítili k zemi jako kameny.

Celý proces trval asi patnáct minut. Pak červené světlo na anténě zhaslo a Wen-ťie přestala svědit tvář. Kakofonie pokynů a odpovědí v řídicí místnosti se znovu rozezvučela, ale mužský hlas burácel dál.

„Přenos Rudé pobřeží číslo 147 ukončen. Přenosové systémy, zastavit chod. Rudé pobřeží přechází na kontrolní režim. Operační velení přebírá útvar pro sledování. Zaneste, prosím, údaje z kontrolní fáze.“

„Všechny útvary vypíšou svůj přenosový záznam. Vedoucí útvarů se zúčastní popřenosové schůzky v zasedací místnosti. Rozchod.“

Potom všechno kromě skučení větru ženoucího se kolem antény ztichlo. Wen-ťie sledovala, jak se hejna ptáků snášejí zpátky do stromoví. Pak se zadívala na anténu a pomyslela si, že parabola vypadá jako obří dlaň obdařená nadpozemskou silou, natažená k nebi. Přejížděla pohledem noční oblohu, ale cíl s pořadovým číslem BN20197F nenašla. Zpoza chomáčků mraků na ni pomrkávaly jen hvězdy zimní noci roku 1969.

6 Kádrové neboli Stranické školy 7. května sloužily během Kulturní revoluce jako převýchovné pracovní tábory pro ideovou indoktrinaci intelektuálů a mladých stranických funkcionářů.

7 Druhý dělostřelecký sbor má v kompetenci čínský arzenál mezikontinentálních jaderných střel.

ČÁST DRUHÁ

TŘI TĚLESA

Kapitola 4

Hranice poznání

OSMATŘICET LET POTÉ

Wang Miao si pomyslel, že čtveřice mužů, kteří mu zaklepali na dveře, tvoří poněkud nesourodou skupinku — dva policisté a dva muži ve vojenské uniformě. Kdyby ti druzí dva byli příslušníci Lidové ozbrojené policie, ničemu by se nedivil. Jenže oni to byli důstojníci ČLOA.

Jakmile mu padl zrak na policisty, měl po náladě. Ten mladší mu nevadil. Aspoň se choval slušně. Ale ten druhý, v civilu, jej okamžitě začal štvát. Byl podsaditý a obličej měl samý sval. Na sobě měl ušmudlanou koženou bundu, smrděl po cigaretách a místo mluvení hulákal. Zosobňoval snad všechno, co Wang nesnášel.

„Wang Miao?“

Wangovi nebylo příjemné, že jej policista oslovil jen jménem — znělo to příliš přímočaře a neuctivě. A jako by to nestačilo, muž zároveň sklonil hlavu a zapálil si, aniž by přitom Wangovi ráčil ukázat tvář. Než Wang stačil odpovědět, muž kývl na mladšího policistu, který Wangovi ukázal služební průkaz.

Starší policista se zapálenou cigaretou nenuceně vešel dovnitř.

„Nekuřte mi, prosím, v bytě,“ požádal jej Wang a zastoupil mu cestu.

„Nezlobte se, profesore Wangu,“ usmál se mladší policista. „To je kapitán Š’ Čchiang.“ Vrhl na svého společníka prosebný pohled.

„Dobrá, promluvíme si na chodbě,“ zabručel Š’. Zhluboka potáhl. Téměř polovina cigarety se proměnila v popel, ale Š’ vyfoukl jen malý obláček. Podíval se na mladšího policistu a naklonil hlavu. „Tak se ho zeptej.“

„Profesore Wangu, byl jste v poslední době ve styku s členy Hranic poznání?“ promluvil mladík.

„K Hranicím poznání se hlásí řada významných vědců a je to velmi vlivná skupina. Proč bych se nemohl stýkat s povolenou mezinárodní organizací?“

„Ale kuš, profesore,“ ohradil se Š’. „Copak tvrdíme, že ten spolek je nepovolený? Tvrdíme snad, že byste se s ním neměl stýkat?“ Konečně vyfoukl mračno kouře, které si dosud nechával v plicích — Wangovi přímo do tváře.

„V tom případě vaše otázky narušují mé soukromí a já na ně nemusím odpovídat.“

„Vaše soukromí? Jste slavný akademik. Máte zodpovědnost vůči veřejnosti.“ Š’ odhodil nedopalek a z promáčknuté krabičky vylovil další cigaretu.

„Mám právo neodpovídat. Prosím, odejděte.“ Wang se k mužům otočil zády.

„Počkejte!“ zvolal Š’. Mávl na mladého policistu. „Dej mu adresu a telefon.“ Obrátil se zpátky na Wanga. „Stavte se za námi dnes odpoledne.“

„Co ode mne chcete?“ zeptal se Wang trochu popuzeně. Do chodby začali vycházet sousedé, zvědaví, čeho se to pozdvižení týká.

„Kapitáne Š’! Slíbil jste, že —“ Mladík odtáhl druhého policistu stranou a něco mu říkal tlumeným, naléhavým hlasem. Wang zjevně nebyl jediný, komu Š’ Čchiangovo chování nebylo po chuti.

„Prosím, profesore Wangu,“ promluvil jeden z vojáků, armádní major. „Zřejmě tady došlo k nedorozumění. Dnes odpoledne se koná důležitá schůzka, které se účastní řada vědců a odborníků. Pan generál nás poslal, abychom pozvali také vás.“

„Dnes odpoledne nemůžu.“

„To víme. Pan generál již mluvil s ředitelem Střediska pro výzkum nanotechnologií. Ta schůzka nemůže proběhnout bez vás. Nebudete-li se moci zúčastnit, budeme ji muset přeložit na jindy.“

Š’ a mladý policista se bez dalšího slova otočili a zamířili po schodech pryč. Oba důstojníci je vyprovodili pohledem. Wangovi se zdálo, že si vydechli úlevou.

„Co to je za člověka?“ zašeptal major svému kolegovi.

„Má hodně pestrý záznam. Během jednoho únosu před pár lety jednal nezodpovědně, bez ohledu na životy rukojmích. Únosci nakonec zabili celou tříčlennou rodinu. Š’ je prý jedna ruka i s podsvětím. Údajně hraje jeden gang proti druhému. Loni používal při výslechu mučení a jednoho podezřelého doživotně zmrzačil. Proto byl postaven mimo službu…“

„Jak může být takový člověk součástí polního štábu?“

„Vyžádal si jej sám generál. Nejspíš má nějaké zvláštní vlohy. Jeho role je každopádně omezená. Kromě otázek veřejné bezpečnosti nemá prakticky k ničemu přístup.“

Polní štáb? Wang upíral na oba důstojníky nechápavý pohled.

*

Vůz, který Wang Miaa vyzvedl, zastavil u rozlehlého areálu na předměstí. Jelikož na dveřích stálo pouze číslo beze jména, Wang usoudil, že jde nikoli o policejní, nýbrž vojenskou budovu.

Když vstoupil do prostorné zasedací místnosti, překvapil jej nepořádek, který panoval všude kolem — na stolech se tísnily napůl sestavené počítače, a když personálu došlo místo, postavili pár pracovních stanic přímo na zem. Po podlaze se vinuly pletence zauzlených kabelů. Síťové routery nebyly seřazené v přihrádkách, ale postavené volně na počítačových skříních. Všude se vršily závěje papírů z tiskáren. V rozích místnosti svítilo několik projekčních pláten, natažených v podivných úhlech jako cikánské stany. Ve vzduchu se vznášel oblak cigaretového kouře… Wang Miao netušil, zda je právě toto polní štáb, jedno však věděl jistě — ať už se tady zabývají čímkoli, je to pro ně natolik důležité, že na vnějším dojmu jim nezáleží.

Zasedací stůl, složený z několika menších stolů přisunutých k sobě, se prohýbal pod hromadami dokumentů a všemožných pomůcek. Přítomní na sobě měli pomačkané šaty a tvářili se vyčerpaně. Kdo měl kravatu, už dávno si ji povolil. Wang usoudil, že nikdo za celou noc nezamhouřil oka.

Schůzku řídil generálmajor jménem Čchang Wej-s’ a dobrá polovina ostatních účastníků byli také vojenskými důstojníky. Po krátkém představení se Wang dozvěděl, že druhá polovina sestává povětšinou z policistů. Zbytek tvořili vědci jako on a několik významných odborníků na základní výzkum.

Mezi přítomnými byli i čtyři cizinci, jejichž totožnost Wanga šokovala — plukovník amerického vojenského letectva a plukovník britské armády, oba styčné osoby Severoatlantické aliance, jakož i dva důstojníci CIA, zřejmě pozorovatelé.

Z tváří všech, kdo seděli u stolu, Wang vyčetl: Udělali jsme, co jsme mohli, tak už to do hajzlu nějak uzavřeme.

Pak Wang Miao spatřil Š’ Čchianga. Ten byl tentokrát zdvořilejší a pozdravil jej „profesore“. Jeho úšklebek však Wangovi znovu zkazil náladu. Nechtěl sedět vedle něj, neměl ale na vybranou — jinou prázdnou židli neviděl. Již tak téměř neprostupný kouř v místnosti zhoustl ještě víc.

Když asistenti přítomným roznesli podkladové dokumenty, naklonil se Š’ k Wangovi. „Profesore Wangu, vy prý zkoumáte nějaký… nový materiál, je to tak?“

„Nanomateriál,“ odtušil Wang.

„Už jsem o něm slyšel. Extrémně pevný, že? Myslíte, že by jej mohli zneužít zločinci?“ Jelikož se Š’ stále napůl ušklíbal, Wang nepoznal, zda otázku myslí vážně.

„Jak to myslíte?“

„Hehe. Slyšel jsem, že na jediném vlákně byste uzvedl náklaďák. Kdyby zločinci kus takového materiálu ukradli a vyrobili z něj nůž, nemohli by snad přeříznout auto jako nic?“

„Žádný nůž by ani nepotřebovali. Stačilo by jim vlákno o průměru jedné setiny lidského vlasu. Kdyby ho natáhli přes cestu, přeřízli by automobil napůl jako kus sýra. Jenže ke zločinným účelům lze zneužít prakticky vše. Včetně tupého nožíku na kuchání ryb.“

Š’ z obálky před sebou povytáhl jakýsi dokument, ale pak jej zasunul zpátky, jako by ho přestal zajímat. „Máte pravdu. Ke zločinu stačí i samotná ryba. Jednou jsem měl případ, kdy panička ufikla manželovi jeho pánskou chloubu. Víte čím? Tlamounem, kterého vytáhla z mrazáku. Bodliny, co má tlamoun na hřbetě, jsou ostré jako břitva a…“

„Mě to nezajímá. Pozval jste mě sem proto, abyste se mě zeptal na toto?“

„Na co? Na ryby? Nanomateriály? Ale kdepak, tihle mají za lubem něco jiného.“ Š’ se naklonil až k Wangovu uchu. „Kašlete na ně. Dívají se na nás skrz prsty. Chtějí z nás jen vymáčknout informace a sami nám nic neřeknou. Podívejte se na mě, jsem tady už měsíc, a pořád nevím o nic víc než vy.“

„Soudruzi,“ promluvil generál Čchang, „prosím, začneme. Ze všech bojových zón na planetě se v centru pozornosti ocitla ta naše. Musíme přítomné soudruhy seznámit s aktuální situací.“

Neobvyklý termín bojové zóny Wanga zarazil. Kromě toho mu neušlo, že generál neprojevil snahu vysvětlit nově příchozím, oč tady vlastně jde. Zdálo se, že Š’ měl pravdu. Generál také ve své krátké úvodní poznámce dvakrát oslovil přítomné jako soudruhy. Wang zalétl pohledem k důstojníkům NATO a CIA a pomyslel si, že generál zapomněl dodat a pánové.

„Jsou to taky soudruzi. Tak si tady říkají všichni,“ pošeptal Š’ Wangovi a ukázal na čtyři dotyčné zapálenou cigaretou.

„Ta Š’, zhasni tu cigaretu. Máme tu už dost kouře,“ houkl generál, zatímco listoval jakýmisi dokumenty. Oslovil Š’ Čchianga jeho přezdívkou, Velký Š’.

Ta Š’ se rozhlédl, ale nenašel popelník. Nakonec hodil cigaretu do šálku s čajem. Zvedl ruku, a než mu Čchang stačil dát slovo, hlasitě promluvil. „Generále, znovu opakuju, že bych přivítal informační paritu.“

Generál Čchang zvedl hlavu. „Neznám vojenskou operaci, kde by existovala informační parita. Omlouvám se přítomným akademikům, ale víc informací vám bohužel poskytnout nemůžeme.“

„Ale já nejsem akademik,“ nedal se Š’. „Policie je součástí polního štábu už od začátku. Pořád ale netušíme, o co tady vlastně jde. Vždycky z nás vytáhnete detaily vyšetřovacích metod a pak nás vyhodíte za dveře.“

Několik dalších přítomných policistů na Velkého Š’ho syklo, aby zmlkl. Wanga překvapilo, že si Š’ dovolil mluvit takovým tónem s mužem Čchangova postavení. Generálova odpověď jej však překvapila ještě víc.

„Vidím, Ta Š’, že trpíš stále stejnou iluzí jako kdysi v armádě. Myslíš, že můžeš mluvit za celou policii? Kvůli svému služebnímu záznamu jsi byl na několik měsíců postaven mimo službu a hrozí ti propuštění. Vyžádal jsem si tě, protože si cením tvých zkušeností s policejní prací ve městě. Měl by sis té příležitosti vážit.“

Velký Š’ však ani v nejmenším nepolevil. „Takže se mám utěšovat tím, že se nade mnou nadřízení možná slitují? Neřekl jste mi snad, že všechny mé metody jsou nečestné a hanebné?“

„Leč užitečné.“ Čchang konečně vzhlédl. „Nic jiného nás teď nezajímá. Ve válce si nemůžeme příliš vybírat.“

„Nemůžeme jednat v rukavičkách,“ přisvědčil jeden z důstojníků CIA dokonalou moderní mandarínštinou. „Již se nemůžeme spoléhat na konvenční myšlení.“

Britský plukovník zjevně také rozuměl čínsky. „Být, či nebýt…“ dodal anglicky.

„Co to řekl?“ sykl Š’ na Wanga.

„Nic,“ odsekl Wang. Připadalo mu, jako by se ocitl v nějaké snové scéně. Válka? Jaká válka? Natočil se a vyhlédl z vysokého okna. V dáli spatřil Peking o jarním slunečném dni, silnice přetékaly dopravou, na trávníku kdosi venčil psa a opodál si hrály děti…

Který svět je reálnější? Ten za okny, nebo v této místnosti?

„Nedávno,“ pokračoval generál Čchang, „nepřítel vystupňoval frekvenci útoků. Cílem jsou stále vědecké elity. Začněme, prosím, přiloženým jmenným seznamem.“

Wang vzal do ruky první list z hromádky před sebou, potištěný velkým písmem. Seznam zřejmě psal někdo ve spěchu. Obsahoval čínská i anglická jména.

„Profesore Wangu, můžete nám k těm jménům něco říct?“ zeptal se generál Čchang.

„Tři z nich znám. Jde o významné vědce stojící v popředí fyzikálního výzkumu.“ Vtom se zarazil a zůstal hledět na poslední jméno na seznamu. Přišlo mu, že je napsáno jinou barvou než všechna ostatní. Co tady dělá? Co se jí stalo?

„Znáte ji?“ Š’ na něho ukázal pahýlovitým prstem, zažloutlým od cigaret. Wang neodpověděl. „Hm. Neznáte, ale rád byste poznal?“

Wang Miao pochopil, proč si generál bývalého vojáka, kterému kdysi velel, vyžádal do svého týmu. Š’ Čchiang byl hlučný a vulgární, ale oči měl jako ostříž. Sice neplatil za vzor policejního důstojníka, rozhodně však byl postrachem pro každého, kdo by chtěl něco tajit.

*

Před rokem stál Wang Miao v čele týmu, který měl na starost vývoj nanosoučástek pro vysokofrekvenční urychlovač částic Sinotron II. Jednoho odpoledne, během polední přestávky na staveništi v Liang-siangu, zůstal hledět na scenerii před sebou. Jako nadšený amatérský fotograf-krajinář se na svět kolem sebe často díval jako na uměleckou kompozici.

Hlavním prvkem kompozice v Liang-siangu byl solenoid supravodivého magnetu, zhruba tři patra vysoký a jen zpola dokončený, který se nad okolím tyčil jako monstrum z obřích kovových bloků a nepřehledné změti kryogenního chladicího potrubí. Z konstrukce, podobné šrotišti z časů průmyslové revoluce, čišela technologická ponurost, jakési ocelové barbarství.

Pod kovovou obludou se krčila útlá postava mladé ženy. Kompozice byla úžasně nasvícená. Monstrum halil stín dočasného komplexu lešení, který podtrhoval její strohost, a na ženu dopadal osamocený paprsek světla zapadajícího slunce, který pronikal otvorem uprostřed magnetu. Měkké světlo jí žhnulo v hustých vlasech a zdůrazňovalo její bílou šíji nad límcem pracovní kombinézy. Žena vypadala jako osamělá lilie v kovových rozvalinách po ničivé bouři…

„Na co tady civíš? Vrať se k práci!“

Wang se šokovaně probral ze zasnění, hned si však uvědomil, že ředitel Střediska pro výzkum nanotechnologií neokřikl jeho, nýbrž mladého inženýra, který také okouzleně hleděl na ženu pod magnetem. Když se nyní ocitl z říše umění zpět v realitě, spatřil, že nejde o obyčejnou dělnici — po jejím boku stál šéfinženýr a uctivě jí něco vysvětloval.

„Kdo je to?“ zeptal se Wang ředitele.

„Měl byste ji znát,“ odvětil ředitel a opsal rukou široký kruh. „První pokus, který na tomhle monstru za dvacet miliard jüanů proběhne, prověří její superstrunový model. V teoretické fyzice se obvykle přihlíží ke služebnímu věku, a ona rozhodně nemá odslouženo dost na to, aby se sama přihlásila o první místo ve frontě. Jenže starší akademici to zase nechtějí riskovat, aby náhodou nevyhořeli a neztratili tvář, a tak ji pustili před sebe.“

„Cože? Jang Tung je žena?“

„Už to tak bude. Taky jsme to zjistili, až když jsme se s ní před dvěma dny poprvé setkali.“

„Má to v hlavě vůbec v pořádku?“ promluvil mladý inženýr. „Proč nikdy nedala jediný rozhovor médiím? Možná je jako Čchien Čung-šu,8 který umřel, aniž jedinkrát vystoupil v televizi.“

„U Čchiena jsme aspoň věděli, že je to chlap. Vsadím se, že měla těžké dětství. Možná proto se dnes projevuje trochu autisticky.“ Bylo znát, že Wang dloubl spíše sám do sebe.

Jang Tung a šéfinženýr zamířili jejich směrem. Když je míjeli, Jang Tung se usmála a beze slova na ně zlehka kývla. Wangovi se vryly do paměti její průzračné oči.

Toho večera seděl ve své pracovně a kochal se několika fotografiemi krajin na stěně, na které byl obzvlášť hrdý. Zrak mu padl na výjev jako z neprobádané země — nehostinné údolí orámované zasněženým pohořím. V popředí zabíral třetinu snímku zpola uschlý strom, zmožený dlouhými lety vrtošivého počasí. Wang v duchu umístil postavu, která mu stále svítila před očima, na vzdálenější kraj údolí. Ke svému úžasu spatřil, že scéna rázem ožila, jako by svět na snímku tu drobnou postavu poznal a zareagoval na ni, jako by existoval jen pro ni.

Wang si pak představil ženu na všech ostatních fotografiích. Někdy jen na prázdnou oblohu nad krajinou zavěsil její oči. Každý snímek do jednoho rovněž ožil a rozkvetl krásou, o jaké se mu ani nesnilo.

Wang si vždy říkal, že jeho fotografiím chybí duše. Nyní věděl, že jim chyběla ona.

*

„Všichni fyzikové z toho seznamu v posledních dvou měsících spáchali sebevraždu,“ oznámil generál Čchang.

Wang zůstal jako opařený. Černobílé krajiny mu v duchu zvolna ustoupily do pozadí. Žena zmizela. Fotografie osiřely a nebe nad krajinou bylo znovu prázdné. Všechny světy byly mrtvé.

„Kdy… se to stalo?“ zahučel Wang.

„V posledních dvou měsících,“ zopakoval Čchang.

„Myslíte to poslední jméno, že?“ pousmál se Š’, stále sedící vedle Wanga. „Ta se zabila jako poslední, před dvěma dny. Barbituráty. Pokojná smrt, bezbolestná.“

Wang byl na okamžik Š’ Čchiangovi vděčný.

„Proč?“ zeptal se. Před očima mu dál defilovaly výjevy mrtvých krajin na fotografiích.

Odpovědi se zhostil generál Čchang: „Jistě víme jen jedno — všechny vědce dohnal k sebevraždě stejný důvod. Ten je bohužel obtížné srozumitelně vyjádřit. My laici mu možná ani nejsme schopni porozumět. Materiály před vámi obsahují úryvky z jejich poznámek před sebevraždou. Po schůzce si je můžete podrobně prostudovat.“

Wang přiložené poznámky krátce prolistoval. Všechny vypadaly jako sáhodlouhá pojednání.

„Doktore Tingu, ukázal byste, prosím, poznámky slečny Jangové profesoru Wangovi? Ty její jsou nejstručnější a zřejmě také nejvýstižnější.“

Oslovený muž, jistý Ting I, dosud mlčel. Chvíli váhal, ale pak vytáhl z kufříku bílou obálku a podal ji přes stůl Wangovi.

Ta Š’ sykl: „Bývalý přítel.“ Wang si vzpomněl, že ho párkrát viděl na staveništi urychlovače v Liang-siangu. Ting byl teoretický fyzik, který se proslavil výzkumem kulového blesku a následným objevem makroatomu.9 Wang z obálky vyjmul tenký, nepravidelný list, který vydával jemnou vůni — nikoli papíru, nýbrž březové kůry. Stál na něm jediný řádek elegantních znaků:

Všechny důkazy vedou k jedinému možnému závěru — fyzika nikdy neexistovala a nikdy existovat nebude. Vím, že se chovám nezodpovědně. Nemůžu ale jinak.

Jang Tung po sobě nezanechala ani podpis.

„Fyzika… neexistuje?“ Wang netušil, co si o tom má myslet.

Generál Čchang zavřel složku. „V materiálech máte konkrétní údaje z experimentů provedených na třech nejnovějších urychlovačích částic na světě. Je to velmi odborný text a my se jím zde nebudeme zabývat. Prvním předmětem našeho vyšetřování budou Hranice poznání. Rok 2005 vyhlásilo UNESCO za Světový rok fyziky a tato organizace se postupně vyvinula z četných konferencí a interakcí, které v akademické obci toho roku proběhly. Doktore Tingu, vy jste teoretický fyzik, co nám můžete povědět o Hranicích poznání?“

„Nejsem s nimi v přímém kontaktu, v odborných kruzích je ale všichni znají. Jejich ústředním cílem je najít odpověď na následující problém: Od druhé poloviny dvacátého století fyzika postupně opustila výstižnost a stručnost klasických teorií. Moderní teoretické modely jsou stále složitější, vágnější a nejistější. Také jejich verifikace prostřednictvím experimentů je čím dál obtížnější. Zdá se, že se teoretický výzkum blíží jakémusi limitu.

Členové Hranic poznání hledají nové paradigma. V podstatě se pomocí vědeckých metod snaží nalézt hranice vědy. Zjišťují, zda existuje nějaká mez toho, nakolik přesně a do jaké hloubky může věda popsat přírodní zákony — nějaká hranice, kterou věda není s to překročit. Nejnovější vývoj ve fyzice naznačuje, že taková hranice skutečně byla objevena.“

„Výborně,“ přikývl generál Čchang. „Z našeho vyšetřování vyplývá, že většina odborníků, kteří spáchali sebevraždu, byla nějakým způsobem napojena na Hranice poznání. Někteří byli dokonce jejich členy. Nenašli jsme však žádné důkazy psychologické manipulace, jakou používají například náboženské sekty, či konzumace nelegálních psychoaktivních látek. Jinými slovy, pokud Hranice poznání na vědce nějak působily, pak pouze prostřednictvím oficiálních akademických kanálů. Profesore Wangu, vás tento spolek nedávno kontaktoval. Rádi bychom vám položili pár otázek.“

Ta Š’ jízlivě zavrčel: „Neboli z vás chtějí vytáhnout jména, časy a místa schůzek, obsah rozhovorů, zda jste si psali dopisy nebo e-maily…“

„Buď zticha, Ta Š’!“ okřikl jej generál Čchang.

Jeden z policejních důstojníků se k Š’mu naklonil a zašeptal: „Jak máme zapomenout, že máš nevymáchanou hubu, když ji ani na chvíli nezavřeš?“ Š’ zvedl svůj čajový šálek, uvědomil si, že v něm plave nedopalek, a postavil jej zpátky na stůl.

Ta Š’ovy otázky Wanga znovu otrávily, asi jako když člověk zjistí, že při jídle spolkl mouchu, a vděčnost, kterou k němu před chvíli pocítil, se rázem rozplynula. Ovládl se však a odpověděl: „S Hranicemi poznání mě spojila Šen Jü-fej, japonská fyzička čínského původu, která dnes pracuje pro japonskou firmu tady v Pekingu. Kdysi dělala nanotechnologický výzkum pro Mitsubishi. Poznali jsme se na počátku letošního roku na odborné konferenci. Přes ni jsem se seznámil s několika členy Hranic poznání. Zčásti to byli Číňané, zčásti cizinci. Naše debaty byly… jak to jen říct… velmi extrémní. Všechny se týkaly otázky, kterou popsal doktor Ting: Kde leží meze vědy?

Zpočátku mne podobná témata příliš nezajímala. Považoval jsem je za jalové filozofování. Já pracuji v aplikovaném výzkumu a o teoretických otázkách toho moc nevím. Bavilo mne ale poslouchat jejich diskuze a argumenty. Všechno to byli výjimeční myslitelé a já jsem cítil, že si v jejich přítomnosti rozšiřuji obzory. Postupně mne do svého tématu vtáhli. Vždy jsme se ale bavili výlučně o teoretické fyzice a ničem jiném. Jednou mi nabídli, abych se stal členem Hranic poznání. Kdybych však přijal, musel bych se debat účastnit z povinnosti. A jelikož nemám času a sil na rozdávání, odmítl jsem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Problém tří těles.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.