TAXUS International s. r. o., Praha

Tel.: 800 182 987 (8001TAXUS)

IVO TOMAN, Praha, 2015

Obsahové připomínky: Marián Murčo, Pavel Jirouš, Jaroslava Timková, Alena Müllerová

Jazyková korektura: imprimis

Počítačová sazba a grafická úprava: General Design, 2015

Návrh obálky: © Alexander Klinko, 2015

Ilustrace: © Alexander Klinko, 2015, Pavel Jirouš, Ivo Toman

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

ISBN 978-80-87717-18-9 (ePub)

ISBN 978-80-87717-19-6 (mobi)

1. vydání

Posedlost úspěchem

Vášeň, která tvoří i ničí

Ivo Toman

Obsah

Úvod

Chování lidí posedlých úspěchem

Ta lepší třetina

Vášnivá posedlost

Najděte svou zeď

Záludná work-life balance

Jak se stát z outsidera hvězdou

Silná zbraň outsiderů

Někdy pomohou tragédie

Bolest, konflikt a nová odvaha

Co rozhoduje o tom, jak se vyrovnáte s neštěstím

Posedlost úspěchem hnaná pocitem méněcennosti

Správná posedlost v práci i v životě

Důslednost

Experimentování a testování

Sebedisciplína

Soupeřit sám se sebou

Schopnost sám si vytvářet příznivé prostředí

Konstruktivní paranoia

Systémová pravidla

Špatné projevy dobré posedlosti úspěchem

Moc stresu, málo spánku

Příliš optimisticky zkreslené vnímání reality

Přehnaná sebedůvěra a sebevědomí

Zaslepenost vidinou úspěchu

Ztráta rodinného a společenského života

Střet více posedlých lidí

Špatné posedlosti

Psychopaté toužící po uplatnění

Posedlost penězi

Stereotypy, závislosti a jiné špatné strategie

Posedlost přílišnou kontrolou

Nedostatek (ztráta) soudnosti

Přílišná tvrdohlavost

Hrdinství blbů

Závěr

Použitá literatura

Úvod

Děláte-li bláznivé věci, ještě nemusíte být bláznem.

Markéta Sousedíková je fotografka z Prahy.{1} O Velikonocích v roce 2014 ležela téměř bez hnutí pět dní několik hodin denně v bahně na břehu jezera v oblasti Camargue v jižní Francii. Proč tam ležela?

***

Protože chtěla vyfotit námluvy a páření plameňáků. Výsledkem bylo několik fotek. Tak krásných, že když jsem jednu z nich na výstavě uviděl, okamžitě jsem ji koupil.

Sousedíková Markéta: Plameňáci, 18. 4. 2014

Pokaždé když se na tu nádheru dívám, napadne mne stejná myšlenka: Co to je za člověka, který dokáže několik hodin denně a několik dní za sebou ležet ve studené a smradlavé vodě, jen aby vyfotil pár snímků?

***

To musí být posedlý člověk.

Světoznámý dobrodruh John Goddard si v patnácti letech udělal seznam 127 cílů, kterých chtěl během svého života dosáhnout. Například navštívit egyptské pyramidy, naučit se potápět, prohlédnout si Čínskou zeď, zdolat Kilimandžáro a přečíst celou Encyklopedii Britannica. Jako sedmdesátník už měl splněno 109 cílů.

Arnold Schwarzenegger v knize Total Recall napsal: „Nějakým způsobem se mi v hlavě zrodila myšlenka, že Amerika je místo, kam patřím. Nic konkrétnějšího, jen tato myšlenka. Jednoduše jen Amerika. Nejsem si jistý, co ji spustilo… Začal jsem být v nejvyšší možné míře přesvědčený o tom, že jsem jedinečný a předurčený k větším věcem. Věděl jsem, že v něčem budu nejlepší – i když jsem nevěděl v čem – a že mě to proslaví.“{2}

Dirigent a skladatel Leonard Bernstein se okamžitě po příchodu do místnosti vrhal ke klavíru a „seděl u něho, dokud ho nevyhodili. Obvykle v kabátě, který si zapomínal svléci. A pak složil mimo jiné i West Side Story.“{3}

Keith Richards z The Rolling Stones jednou prohlásil: „Myslím, že jsme posedlí stálým dokazováním, že můžeme vytvořit tu nejlepší nahrávku, jakou jsme kdy udělali. Vyjít na pódium a zahrát ji tak dobře jako nikdy. Jestli to dokážeme, nebo ne, na tom až tak nezáleží. Prostě se snažíme a myslíme si, že ta možnost tady je.“

O Jiřím Holečkovi říkali, že nemá talent a neumí bruslit. V několika klubech ho nechtěli. Vyšlo mu to až ve Slavii v roce 1958. Někdo si všiml, že má rychlou reakci, výborný rozklek a nezavírá oči proti ráně pukem. V té době ještě brankáři nenosili masku. Jak se zbavil strachu?

***

Sebekázní. On sám říká, že to trénoval od dětství: „Postavil jsem se za bránu, a když puk vlétl do sítě, nezavíral jsem oči, nemrkal a snažil se neleknout, třebaže se mi síťka natáhla až k obličeji.“

Jiří Holeček se nakonec stal legendárním hokejovým brankářem. Pětkrát ho zvolili nejlepším brankářem mistrovství světa. Třikrát byl mistrem světa. Za československý národní tým odehrál neuvěřitelných 164 zápasů. Obdivně mu říkali „Fakír“.

Warren Buffett popsal, jak při večeři s o dvacet pět let mladším Billem Gatesem a jeho rodiči položil Bill Gates senior otázku:

„Jaký faktor ve vašem životě sehrával nejdůležitější úlohu pro to, abyste to dotáhl tak daleko?“

Buffett mu odpověděl:

„Zaměření.“{4} To zaměření, jak ho vnímá Buffett, se nedá nijak získat. Je vrozené. Je to zvláštní druh talentu. Můžeme to nazvat různě – posedlost, chuť, síla, hnací motor, drive či vnitřní bič, který žene některé lidi stále dál a dál.

Když se britského horolezce George Malloryho (1886–1924) zeptali, proč touží vylézt na Everest, lakonicky odvětil: „Protože existuje!“

Jenže posedlost může mít také špatné následky. Mallory se sice několikrát pokusil Mount Everest zdolat, ale nepovedlo se mu to. Naopak se mu nejvyšší hora světa stala osudnou. Malloryho tělo bylo objeveno až po 75 letech, v květnu 1999 v nadmořské výšce 8 155 metrů.

Jak vidíte, posedlost může mít i špatné důsledky. A nejen to. Posedlost dokonce může být od základů špatná. Svůj druh posedlosti přece měli i Hitler, Lenin, Stalin a další jim podobní. Morálka či etika totiž nezávisí na velikosti lidské motivace. Lidem často velice záleží na nemorálních věcech a jdou si za tím s velkým odhodláním. Například Hitler dokázal v roce 1932 během jediného měsíce pronést přes padesát veřejných projevů.

Všichni tvorové mimo člověka tráví většinu dne sháněním potravy a snahou zplodit a zajistit potomky. Ve zbylém čase odpočívají. I lidé, pokud mohou mít pohodlí, tak si ho zvolí. Už nemusíme shánět klacky v lese na zatopení, protože máme ústřední topení. Už se nemusíme starat o jídlo a nehladovíme, protože jídlo je tak dostupné, že jím plýtváme.

Avšak existuje skupina lidí, kteří budou stále shánět klacky i jídlo. Někteří zase budou vymýšlet nové typy radiátorů nebo jiné distribuční cesty pro jídlo. To jsou lidé posedlí tvorbou nových hodnot. Jiní zase budou vymýšlet, jak je okrást. Ve všech těchto skupinách lidí uspěje jen menšina z nich. Většina neuspěje. Nejsme stejně snaživí. Někteří lidé jsou podnikavější. A někteří přímo posedlí touhou uspět. O nich je tato kniha.

O čem tato kniha není

Už podle názvu se tato kniha zabývá posedlostmi v souvislosti s úspěchem v kariéře. Nevěnuji se záměrně posedlostem v těchto oblastech:

Sexuální posedlosti a úchylky.

Posedlost svou minulostí.

Posedlost tím, abychom byli oblíbení. S tím souvisí chorobný strach ze selhání.

Posedlost vlastním vzhledem, narcismus.

Posedlost tím, být odlišný (což vede například k přehnanému tetování).

Posedlost zdravím a sportem.

Posedlost smyslovými vjemy – umění: hudba, malování, focení, filmování, ale také přejídání, masáže apod.

Posedlost sbíráním čehokoliv.

Posedlost jinými lidmi. Například milovanou osobou.

Chování lidí
posedlých úspěchem

Jak poznáte, zda jste posedlí úspěchem?

***

Nejprve se zamyslete a popravdě odpovězte, které z následujících dvou tvrzení je vám bližší:

Popohání (žene) mne spíše má minulost než má budoucnost.

Popohání mne spíše má budoucnost než minulost.

Pokud je vám bližší druhé tvrzení, jste více orientovaní na úspěch. To ještě neznamená, že budete mít úspěch, ani to, že jím jste posedlí. Jde prostě jen o jednu z mnoha nutných podmínek, které se musí splnit. Dalšími podmínkami jsou například talent, motivace, správné charakterové vlastnosti, znalosti a dovednosti, čas potřebný pro prosazení se, štěstěna, správné načasování, správní spolupracovníci atd.

Co vám říká slovo výzva?

***

Podle odpovědi na tuto otázku poznáte, jakou mají lidé motivaci. Všimněte si, že lidé posedlí úspěchem používají slovo výzva velmi často. Výzvy ovlivňují jejich životní postoje. Tito lidé jsou nespokojení se současným stavem. Stále se ženou za novými výzvami. Nikdy si nedají pokoj. Výzvy spouštějí jejich (často) celoživotní posedlost po úspěchu. Přesně to popsal známý podnikatel Richard Branson: „Nikdy jsem se netajil tím, co mě ráno tahá z postele. Výzva. Značka. Značka Virgin je záruka, že o vás bude dobře postaráno.“{5}

Lidé, kteří se prosadí, v sobě mají určitý druh talentu – posedlost. Hnaní se za výzvami odlišuje posedlé lidi od průměru. Jenže pozor! Někdy je ta posedlost v pořádku, avšak často není, protože spousta navenek úspěšných lidí jsou psychopaté či sociopaté posedlí úspěchem.

Posedlost tedy může být dobrá i zlá. Stejně tak může mít dobré i špatné následky. Posedlost vás může dostat do nejvyšších pater úspěchu, nebo přivést na mizinu.

Také si dejte pozor na to, že určité posedlosti nemusí vést ke štěstí, stejně jako ani úspěch nevede automaticky ke štěstí. O tom jsem psal v knize Štěstí na míru.{6} Z hlediska štěstí vás posedlost může dovést do pomyslného ráje, anebo naopak do pekla.

Avšak určité posedlosti – kupříkladu posedlost kvalitou, rychlostí, marketingem, vývojem, snahou o dokonalost – nás posouvají dále. Vášeň umělců nám přináší krásu. A posedlost vrcholových sportovců zase náš obdiv k novodobým gladiátorům.

Dlouhodobě úspěšných lidí je velmi málo. Většinou jsou posedlí svou prací. Přečtěte si, co napsal spoluzakladatel společnosti Apple Steve Wozniak: „Myslím si, že většina lidí dělá po příchodu domů něco úplně jiného než v práci. Někteří lidé se doma například rádi dívají na televizi. Ale pro mě byla elektronika vším, prací i vášní a zálibou. Práce na elektronických projektech ve volném čase mi byla odměnou, i když ta odměna nepřicházela zvenčí v podobě peněz nebo jiných viditelných známek úspěchu.“{7}

Opakem je zde přístup většiny zaměstnaných lidí: „Díky bohu, že už je pátek!“

Máme v sobě tyto hlavní hnací síly:

Biologické pudy – jsou vrozené a přichází zevnitř. Například hlad, žízeň či sex. Někteří vědci popisují jako pud i touhu po poznání.{8} Různí lidé mají tyto pudy různě silné.

Vnější odměna a trest – to je vnější motivace.

Vnitřní odměna (motivace) – řešíme úlohy nebo pracujeme proto, že nás těší činnost samotná a ta nás může (ale nemusí) přivést k úspěchům.

Vášnivá posedlost, kterou mám na mysli v této knize, je kombinací bodů č. 1 (biologické pudy) a č. 3 (vnitřní motivace). Vnější motivace na ni nemá skoro žádný vliv.

Trvalost úsilí

Všichni máme nějaké touhy. Z hlediska úspěchu se však lišíme v tom, jak trvalé jsou naše reakce směřující k naplnění našich tužeb.

Žádné reakce na dlouhodobé touhy – líní lidé.

Krátkodobé reakce na dlouhodobé touhy – neúspěšní lidé.

Dlouhodobé reakce na dlouhodobé touhy – potenciálně úspěšní lidé (pokud se splní i další podmínky podporující úspěch).

Leniví darmožrouti z bodu č. 1 mne nikdy nezajímali. Spíše se zajímám o to, proč se někdo snaží jen málo a krátkodobě, ale jiní dlouhodobě. A někteří dokonce celá desetiletí. Jedno z možných vysvětlení je, zda nás motivuje strach, aspirace, nebo inspirace:

Strach je emoční reakce na hrozící nebezpečí. Strach nás motivuje vyhnout se nebezpečí. Na strach reagujeme všichni. Jako chodci uhneme autu. V osobním autě máme zase respekt z náklaďáků.

Aspirace je nárok nebo naděje na dosažení nějakého cíle. Jak vysoko aspirujeme, závisí na tom, jak vysoko sami sebe hodnotíme. Aspirační reklamy se nás pokoušejí pozitivně navnadit na něco, po čem toužíme: „dvacet jedna kroků ke šťastnějšímu životu“ nebo „zbohatněte za šest týdnů“.

Aspirační výzvy určité chování vyvolají, ale většinou jen nakrátko. Reagují na ně nejvíce lidé bez disciplíny nebo s obavami, že sami nedokážou své sny uskutečnit.

Inspirace znamená nápad, vnuknutí, tvořivý podnět a následné nadšení pro realizaci nápadů. Inspirace je dlouhodobá. Disciplinované lidi s velkou vnitřní motivací vede po jejich cestě k úspěchu. Rozdíl mezi aspirací a inspirací pochopíte na tomto příkladu: Pomocí aspiračního dělení můžete někoho přimět, aby si koupil permanentku do fitcentra. Ale aby tam třikrát týdně chodil, na to už potřebuje inspiraci. Žije-li někdo zdravě a pravidelně cvičí, toho neosloví nabídka typu „šest snadných kroků k trvalému zhubnutí“. Tato nabídka osloví právě ty, kteří žijí bez kázně. Proto se návštěvnost fitcenter každoročně v lednu zvyšuje asi o 12 %.{9}

Pro naprostou většinu lidí platí, že čím vzdálenější je budoucí odměna, tím menší je okamžitá motivace ji získat i menší jejich aktivita. Největší motivace je hned na začátku. Pak to rychle klesá s tím, že časem se rychlost poklesu motivace snižuje. Odborně se tomu říká hyperbolické diskontování. Hezky česky se to řekne lépe: „Lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše.“

Jenže u některých lidí to neplatí. Oni posedle pracují na svých cílech. Mají v sobě velkou vnitřní motivaci. Ta však sama o sobě k úspěchu nestačí. Velká vnitřní motivace vás sice může hnát:

K úspěchům.

Jenže stejně tak i k průšvihům, například ke krádežím, k zadlužování, k bankrotu, k psychickým potížím, jako jsou mentální anorexie, deprese apod.

Americký psycholog maďarského původu Mihaly Csikszentmihalyi popsal autotelickou osobnost. V řečtině auto znamená sám a teleos je cíl.{10} Takový člověk je sám sobě cílem. Je posedlý vlastní prací, nevzdává se a je přesvědčený, že dříve nebo později uspěje. Pozor ale na to, že velká pracovitost a vytrvalost nestačí. Můžete totiž pracovat na nesprávných úkolech anebo nesprávně pracovat anebo se snažit v oblasti, na niž nemáte talent.

Ta lepší třetina

Další americký psycholog Martin Seligman prováděl koncem šedesátých let minulého století pokusy na krysách. Dával jim jídlo (odměny) a elektrické rány (tresty) v závislosti na tom, jak splnily jednoduchý úkol v bludišti (najít cestu k jídlu). Pak to změnil a začal krysám dávat elektrické rány náhodně bez ohledu na to, jak úspěšně prošly bludištěm. Zjistil, že krysy může rozdělit do tří skupin:

10 % krys to velmi rychle vzdalo a brzy umřely hlady.

U 60 % krys se vyvinula naučená bezmocnost – nemožnost uniknout způsobila, že to časem vzdaly, chřadly a pak umřely.

Ale 30 % krys se nikdy nevzdalo a snažilo se dostat k jídlu bez ohledu na tresty.

Seligman si pak uvědomil, že totéž rozdělení platí také u psů i u lidí. V pokusech vystavoval lidi velkému hluku. Asi jeden z deseti lidí od začátku pokusu jen tak seděl a nesnažil se s otravným rámusem nic udělat. Necelé dvě třetiny rezignovaly časem. Jen třetina se tomu stále bránila.{11}

Podívejme se do historie staré sto let. Když řekli vojákům v zákopech první světové války, aby nasadili bajonety a vydali se ze zákopů na nepřítele proti kulometné palbě, asi desetina lidí šla rezignovaně na téměř jistou smrt. Ti to hned vzdali. Většina chtěla vzdorovat, jenže pak pod hrozbou jistého zastřelení odevzdaně opustila bezpečí zákopů. Avšak třetina lidí dělala vše možné, aby se tomu vyhnula.

Jeden ze tří lidí nepodlehne naučené bezmoci – nestane se bezmocným. Bojuje stále a za každou cenu.

Ta třetina lidí, která se nikdy nevzdá, mě zajímá. Kdo jsou ti, kteří se po každé ráně zvednou, ať se děje, co se děje? Jak zjistíte, kdo se vzdá snadno, a kdo se nevzdá nikdy?

***

Poznáte to například podle vysvětlovacího stylu, kterým si lidé vysvětlují příčiny svých úspěchů i neúspěchů. Vysvětlovací styl má tři důležité rozměry:

Trvalost určuje, na jak dlouho se vzdáme. Věříme-li, že příčiny špatných událostí jsou trvalé, snadno se vzdáme. Věříme-li, že příčiny nesnází jsou přechodné, vzdorujeme bezmoci. Optimisté vysvětlují dobré události trvalými příčinami: nadáním a schopnostmi. Pesimisté naopak dobré události spojují s dočasnými příčinami.

Univerzálnost souvisí s rozsahem. Máme-li pro svá selhání všeobecná vysvětlení, snadno se vzdáme i v jiných oblastech života. Máme-li pro svá selhání konkrétní vysvětlení, jsme sice bezmocní v oblasti, ve které jsme selhali, ale v ostatních ne.

Personalizace ukazuje, jaký ze sebe máme pocit. Zda vinu za nemilé události klademe sobě, anebo ostatním lidem či vnějším podmínkám.

Vysvětlovací styl podrobněji popisuji na stranách 163–164 v knize Štěstí na míru.

Dokonce i u malých dětí poznáme, které z nich budou úspěšnější než jejich vrstevníci. Walter Mischel ze Stanfordovy univerzity prováděl legendární experiment s cukrovinkou marshmallow. Před čtyřleté děti postavil sladkost a nabídl jim dvě možnosti: buď ji mohou sníst hned, anebo dostanou dvě, když počkají, až se on vrátí zpět. Pak asi na čtvrt hodiny z místnosti odešel. V tomto bonbonovém testu asi třetina dětí chňapla po sladkosti okamžitě, třetina čekala nekonečných patnáct minut, dokud nebyla odměněna dvěma sladkostmi, a další třetina odpadla někdy mezi tím. Zase zde máme třetinu těch, kteří se nevzdávají a vydrží.

Mischel po stovkách hodin strávených pozorováním malých dětí bojujících s pokušením odhalil jako rozhodující dovednost „strategické zaměření pozornosti“ (strategic allocation of attention). Děti, které vydržely celých patnáct minut, to dokázaly díky tomu, že se nějak rozptýlily. Používaly k tomu různé taktiky, jako předstírání hry, zpívání písniček nebo zakrytí si očí. Pokud ale dítě nepřestávalo zírat na sladkost, bylo ztracené.

To nejzajímavější teprve přijde. Walter Mischel totiž tyto děti dlouhodobě sledoval. A prokázal, že děti s větší sebekontrolou, které dokázaly odložit okamžité uspokojení, dosahují i v dospělém životě větších úspěchů. Naopak ty děti, které snědly sladkost rychle, měly v budoucnu problémy – horší studijní výsledky, obezitu i problémy s porušováním zákonů, například drogami apod.

Patrně nejvýznamnější studie vlastností nezbytných pro úspěch v životě proběhla v Dunedinu na Novém Zélandu. 1 037 dětí narozených během jednoho roku prodělalo bonbonový test. Tyto děti prošly během školní docházky velkou sérií testů – například na roztěkanost, odolnost vůči frustraci, sílu soustředění a houževnatost. O dvě desetiletí později byly tyto děti dohledány týmem vědců z různých vědních disciplín, které se věnovaly schopnosti sebeovládání. Vědcům se nepodařilo dohledat pouhá čtyři procenta dětí. Tehdejší mladí dospělí byli hodnoceni podle následujících hledisek:

Zdraví.

Majetkové poměry.

Zločinnost.

Jaký je závěr této studie?

***

Čím lepší sebeovládání prokazovaly děti z Dunedinu v dětství, tím lépe si vedly ve svých třiceti letech.

A to ve všech třech oblastech. Z hlediska finančního úspěchu se dokonce ukázalo, že sebeovládání v dětství je lepším ukazatelem budoucího bohatství než IQ či sociální zařazení rodiny dítěte.{12}

Zajímavé je, že mezi sebekázní a výškou IQ není téměř žádná souvislost.

Jenže u třetiny to neskončí. Třetina lidí se více snaží, což ale zdaleka neznamená, že tato třetina uspěje. Naopak! Většina z nich se neprodere až na vrchol!

Existují podivní a současně podivuhodní lidé, kteří dlouhá léta na něčem pracují a doufají v úspěch. Výjimečně ten úspěch i mají. Ale většinou ho nemají. Zejména proto, že se angažují v oboru s obrovskou konkurencí, kde se oceňují jen naprostí vítězové. Jde o sportovce, vědce, umělce, spisovatelé, malíře, … Oni stále pracují. Mají samé ztráty nebo nanejvýš minimální zisky a doufají v jednu velkou „zlatou ránu“. Tedy že vyhrají olympiádu, že objeví úžasný lék nebo nové technické řešení a na patentu zbohatnou, že napíšou nového Harryho Pottera, že namalují a prodají novou Monu Lisu, vytesají nového Davida, že jejich program překoná Microsoft i Google.{13}

Tato strategie ruské rulety má velmi nízkou pravděpodobnost úspěchu. Naopak má obrovskou pravděpodobnost proher a zničeného života. Tyto lidi přivádí k bankrotu. Ničí jim vztahy, rodiny i zdraví.

Jenže pozor! Výjimečně se taková zlatá rána povede a někdo opravdu stvoří Harryho Pottera, Monu Lisu, Davida či komerčně úspěšný software. A někdo vyhraje olympiádu. Takovéto výsledky dodávají naději dalším následovníkům, kteří se pak s obrovským nasazením vrhají do hledání dalších málo pravděpodobných zlatých ran.

Pozice umělce je zranitelná, protože svéráznost nebo spontánnost se cení jen u úspěšného umělce. Nepodaří-li se mu své umění prodat, zůstává pro své současníky „snílkem“ a „neurotikem“. Umělec byl totiž vždycky v podobném postavení jako revolucionář. Úspěšný revolucionář je státníkem, neúspěšný – zločincem.{14}

Rozdělení lidí na úspěšné a neúspěšné není rovnoměrné. Rovnoměrné neboli normální rozdělení znázorňuje Gaussova křivka. Ukažme si průběh Gaussovy křivky například u inteligence lidí.

Nemíním se zde vůbec zabývat tím, že si přejete patřit do pravé části grafu. Důležité pro naše účely je to, že Gaussova křivka rozdělení lidí podle IQ má tvar zvonu a je symetrická. Průměr je 100. Asi třetina (34,1 %) lidí má IQ v rozmezí 90–100. Stejně tak další třetina má IQ v rozmezí 100–110. Celkem je tak v rozsahu IQ 90–110 přes dvě třetiny lidí (68,2 %). Směrem blíže k okrajům je stále méně a méně lidí. Prostě géniů i naprostých idiotů je mnohem méně než průměrnějších lidí.

Podle Gaussovy křivky jsou záležitosti jako IQ, krása, školní prospěch nebo výška člověka dobře předvídatelné. Jenže u rozdělení pravděpodobnosti úspěchu to tak není! U úspěchu Gaussova křivka nefunguje!

Dokážu vám to na následujícím příkladu. Jen čtyři profesionální golfisté vyhráli třicet nebo více turnajů PGA. Například Arnold Palmer jich vyhrál šedesát jedna a Jack Nicklaus sedmdesát jedna (stejně jako jen do roku 2011 Tiger Woods). Podívejme se na graf ukazující rozdělení počtu vítězství na turnajích PGA jedním hráčem. Tvar grafu ani zdaleka nepřipomíná tvar zvonu, tedy Gaussovu křivku. Je sestupný a vlevo výrazně strmý. Porovnat ho s Gaussovou křivkou vlastně vůbec nejde.

A co tento graf ukazuje?

***

Že jen malá hrstka lidí slízne téměř veškerou smetanu. Pár lidí je dost úspěšných. Trochu více jich je ještě jakž takž úspěšných… A naprostá většina lidí je neúspěšná!

Tuto křivku můžeme nazvat tvar rozdělení geniality. Úplně stejný model platí pro tenisové, atletické, šachové a baseballové šampiony, přičemž s rostoucí náročností výkonu je křivka strmější. Na absolutní špičce bývají dva nebo tři velikáni. Strhávají na sebe všechnu pozornost a ční nad ostatními, „pouze“ kvalitními hráči.

Totéž rozdělení platí i pro bohatství uvnitř společnosti: několik málo lidí vlastní mnohem víc než kdokoliv jiný. Charles Murray ve svém stěžejním díle Human Accomplishment (Úspěchy lidstva) kvantifikoval tvar rozdělení úspěchu v jednadvaceti intelektuálních oborech, včetně astronomie, hudby, matematiky, východní a západní filozofie, malířství a literatury. V každém z těchto oborů platí, že citovanost předních představitelů oboru není rozložena pravidelně, ale lví podíl na slávě a vlivu „shrábnou“ vždy jeden nebo dva velikáni. Jeden v čínské filozofii: Konfucius. Dva v technologii: James Watt a Thomas Edison. Dva v západní hudbě: Beethoven a Mozart. Jeden v západní literatuře: Shakespeare.{15}

A jak je to v oboru informačních technologií?

Zde se vše točí kolem Billa Gatese a Steva Jobse.

Pokud byste si teď měli vzpomenout na nějakého člověka ve vztahu k následujícím dvěma slovům – sociální sítě –, jsem ochotný se opakovaně sázet, že jako první vás napadl Mark Zuckerberg z Facebooku.

Závěr tedy je: Posedlost odlišuje aktivní menšinu od většiny. Velký úspěch pak odlišuje úspěšnou hrstku lidí od neúspěšné masy.

Co je víc než posedlost?

Vášnivá posedlost.

Vášnivá posedlost

Když jste nějakou prací posedlí, vaše chování zahrnuje tyto prvky, které mohou vést k úspěchu:{16}

Smysluplnost zdůvodní tu posedlost. Angažujeme se v tom, na čem nám záleží. Pasivní chvíle, kdy něco přijímáme nebo kdy odpočíváme, jsou příjemné, jenže to nejsou nejlepší okamžiky našeho života. Nejlepšími jsou ty, kdy se vědomě namáháme až k hranicím svých možností ve snaze dosáhnout něčeho obtížného, co stojí za to. V daném okamžiku to není příjemné. Při sportu svaly bolí, jsme unavení a potíme se. V podnikání si nejdříve dlouho odříkáme.

Potřebujeme najít smysl svého života. Vrcholným štěstím většiny lidí je, když vědí, že pracují na něčem, co je přesahuje. Naopak zásadním důvodem, proč lidé páchají sebevraždy, je ztráta perspektivy. Ne kvůli momentální bolesti, ale kvůli pocitu, že to nikdy nepřestane.

Se smyslem souvisí idealismus. Na počátku všech velkých věcí je něčí sen. Největšími osobnostmi v dějinách byli snílci. Na peníze se až tolik nesoustředili. Tito lidé milují spíše řešení situací a problémů. Peníze jsou zde vedlejším produktem.

Samostatnost a svoboda – to je dokonce silnější než zvýšení platu. Lidé pracují lépe a raději, když jsou svobodní. Naopak malá volnost jim vadí. Proto spousta lidí začne podnikat a pracovat na sebe. Často mají méně peněz, než měli v zaměstnání, ale jsou svobodnější. Pracují, kdy chtějí, jak dlouho chtějí, s kým chtějí, kde chtějí, a to jim přináší dobré pocity.

Snaha o dokonalost – touha být stále lepší a lepší odlišuje schopné od neschopných. Lidé s velkou vnitřní motivací a důsledností usilují o dosažení skutečného mistrovství. Jejich posedlost se projevuje tím, že se většinou nespokojí s ničím menším, než na co mají schopnosti.

Snaha o dokonalost má opět tři složky

Je to postoj – podívejte se na jeden z nejznámějších motivačních grafů, se kterým přišel už zmíněný Mihaly Csikszentmihalyi. Pokud chceme uspět, musíme být v bílém pruhu na grafu. To je stav proudění (flow), který jsem popsal v knize Debordelizace hlavy. Pokud jsou naše dovednosti malé, ale nároky velké, cítíme obavy a strach – A3. Jakmile se něco naučíme, zalíbí se se nám to – A4. Opačným extrémem je nuda (A2), kdy máme velké dovednosti, ale moc jednoduchý úkol (například uklidit). Tehdy taky nejsme v proudění.

Dokážeme se zlepšovat, když se neustále zvyšují jak naše dovednosti, tak naše nároky. A to nás také baví. Podmínkou tedy je, že daná činnost musí být přiměřená našim schopnostem. Ani sport nepřináší radost, když mají protivníci příliš rozdílnou úroveň. Radost máme na hranici mezi nudou a úzkostí. Tam se obtížnost hry udržuje na konstantní úrovni a žádá si odpovídající dovednosti a celou naši pozornost. Taková hra také poskytuje maximum radosti.{17}

Z grafu vidíme, že stavy A1 a A4 nám přináší radost a jsme v nich ve stavu proudění. Dále vidíme, že A4 je prožitek na vyšší úrovni než A1, protože náročnější úkoly vyžadují větší dovednosti. Stav A4 ale není stabilní. Lidé s velkou vnitřní motivací neradi vykonávají dlouho stejnou činnost na stejné úrovni. Proto se jejich bod A4 posouvá v poli proudění doprava nahoru. To vede k růstu a objevům.

Náš talent určí, na jaké startovací čáře začínáme. Někdo na nižší, někdo na vyšší. A z této startovní čáry se můžeme zlepšovat. Vášnivě „posedlí“ lidé se zlepšováním stále zvyšují i své výzvy, aby zachovali „proudění“. Tím posunují své schopnosti.

Optimální je být v prostoru, kde výzva je asi o 5 až 10 % nad úrovní současných dovedností. To je duševně namáhavé, jelikož musíme vydávat svou psychickou energii. Ti, kteří to nedokážou a psychickou energii raději přijímají zvenčí (například sledováním televize), proto budou poraženi „posedlými“, kteří naopak svou energii vydávají ze sebe.

Je to bolest – sportovci vědí, že dobrý trénink musí trochu bolet. Často to není příjemné, ale úspěchem posedlí podstupují nesmírnou dřinu, aby se stali nejlepšími v oboru. Žene je jejich velká vnitřní motivace a vášeň. Oni tomu opravdu věří, i když žádnou jistotu nemají.

Ta bolest je nejen fyzická, ale i sociální. Lidé posedlí úspěchem se chtějí měřit s nejlepšími, proto se stěhují do centra dění. Naprosto se ponoří do svého oboru. Kladou na sebe a na ostatní nesmírné nároky. Dokonalost práce staví nad dokonalost života. Proto raději obětují vztahy a společenský život. Jejich sebevědomí se změní v ješitnost a narcismus. Z těchto důvodů také často zajdou moc daleko – a dopadnou špatně. Přijdou o rodinu a často i o zdraví. Cena vrcholného výkonu je vysoká.

Bolest může být i psychická. Coco Chanel nekreslila své modely, ale šaty vytvářela přímo na těle manekýn s nůžkami zavěšenými na stužce. Přitom vykřikovala: „Z radosti se nic nevytvoří, jen ze vzteku.“{18} Lidé posedlí úspěchem jsou často psychicky labilní a duševně strádají. Neumí se mnohdy vyrovnat s kritikou, která přirozeně doprovází jejich snahu.

Tvořivé osobnosti mají řadu nepříjemných vlastností: otevřenost, nekonvenčnost, dominanci, nadměrnou ctižádost, sebedůvěru, nepřátelské chování, zbrklost i asociální chování.{19}

A hlavně je to nekonečné. Ti, kteří uspějí, se snaží stále a stále. Je to jako blížit se k asymptotě, což je přímka, ke které se stále po křivce přibližujeme, ale nikdy se jí nedotkneme. Zlepšováním se přibližujeme k dokonalosti, ale naprosto dokonalí nebudeme. Podívejte se na obrázek.

Začneme se intenzivně věnovat například sportu, cizímu jazyku nebo prodeji. Pak následují hodiny, dny, týdny, měsíce nebo i roky naší snahy. Jde o to, kde se většina lidí ve své snaze zastaví. Udává se, že rozdíl mezi talentovaným, ale přitom průměrným houslistou a stejně talentovaným a přitom špičkovým houslistou je 4 000 hodin tréninku. Průměrný tomu dal 6 000 hodin, jenže ten vrcholový 10 000 hodin.{20} Pokud původně měli stejný talent, pak to je ta posedlost, která rozhoduje o tom, kam to dotáhneme. V mém internetovém videopořadu s názvem Ivo Toman o úspěchu s úspěšnými jsem nejúspěšnějším lidem u nás kladl stále stejné otázky: „Jak dlouho pracujete v pracovní dny?“

„Deset dvanáct hodin.“

„Jak dlouho pracujete o víkendech?“

„Zhruba stejně.“

„A na dovolené?“

„Manželka to nerada vidí. Tak méně, když ona spí.“

Tito lidé prostě neustále jedou.

Ani nekonečná snaha nestačí – musíte být v zóně učení

Pravidlo 10 000 hodin vedoucích k úspěchu je pravda jen z poloviny. Jste-li nešikovný kulturista či traktorista a opakujete-li mechanicky při každém pokusu tytéž chyby, pak ani 10 000 hodin tréninku jedné činnosti nezlepší vaše výkony. Zásadní je, jak a kam směřujete své soustředění. Musíte si stále posunovat laťku a neustále se zlepšovat směrem ke stanovenému cíli.

Snažíte se neustále zlepšovat? Běháte? Nebo se učíte cizí jazyky? Anebo se celoživotně vzděláváte s cílem stát se špičkou svého oboru?

***

Pak dávejte pozor, protože zlepšovat se můžete jen za určitých podmínek. Jednou z nich je, že se budete zlepšovat v zóně učení. Na obrázku vidíte tři soustředné kruhy.

Vnitřní kruh představuje „zónu pohodlí“. Říká se jí také „zóna komfortu“ či „zóna lenosti“. To zná skoro každý. Jenže pak jsou další zóny: „zóna učení“ a „zóna zděšení“. Zlepšit se můžete jen činnostmi v zóně učení – tedy těsně za hranicemi vašich možností. Nikdy ne v zóně pohodlí, protože tam to už umíte. A ani v zóně zděšení se nezlepšíte. Tam jsou tak náročné úkoly, že nevíte, jak na ně, anebo jsou prostě nezvládnutelné.{21}

Například začnete běhat. Začít pomalu a každý den si postupně přidávat je v pořádku. Avšak běhat stále stejně dlouhou trasu stejně rychle se stejnou námahou vám nepřinese zlepšení. To je jen „údržba“. Zůstáváte v zóně pohodlí. Abyste se zlepšovali, musí to trochu bolet.

Naopak snaha zvládnout do jednoho týdne maraton je skok přímo do zóny zděšení. To je už příliš. Musíte začít s laťkou nastavenou relativně nízko – běh dnes musí jen trochu bolet. A pak postupně přidávat délku či rychlost. Podobně při studiu začít základy a na ně nabalovat další znalosti. Nesmí to být stále opakování toho samého a jednoduchého, anebo naopak ihned rychlý skok do velmi náročné úrovně.

Udělejte si malé cvičení. Zavřete na chvíli oči a rychle v duchu „prolétněte“ svůj dosavadní život. Vybavte si všechny své úspěchy a to, nač jste hrdí. Jak jste těchto věcí dosáhli? Museli jste kvůli tomu opustit svou zónu pohodlí, nebo jste to dokázali bez námahy?

***

Vaše odpověď bude stejně jednoduchá a pro mnoho lidí překvapivá. Vše, na co jste pyšní, jste dosáhli mimo svou zónu pohodlí. Veškerý náš další osobní rozvoj je mimo zónu pohodlí.

Zodpovězte:

Co je pro vás opravdu, opravdu, opravdu důležité a zásadní?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Co pro to opravdu důležité a zásadní vlastně děláte?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Co nepříjemného musíte podstupovat při dosahování toho, na čem vám opravdu záleží?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Lidé bez vášnivé posedlosti mají problémy napsat něco do bodu 2 bez toho, aby sami sobě lhali. Ti samí lidé pak u bodu 3 většinou nenapíšou nic.

A co vy?

***

Co z toho vyplývá:

Zóna komfortu lidí správně posedlých úspěchem se stále zvětšuje. Tím se posouvá výše i jejich zóna učení.

Proto je obtížné stále znovu určovat novou polohu zóny učení.

Přinutit se nepřetržitě zůstat v zóně učení i přes její proměnlivost je ještě těžší.

Princip „hodit někoho do vody, ať se naučí plavat“ často spíše uškodí než pomůže, protože ve stresu se rychle naučí to, co ho má zachránit. To je sice dobré pro záchranu samotnou, jenže to nevede k rozšiřování zóny komfortu a cestě k náročnosti. Naopak si často rychle vybuduje špatné návyky.

Lidé správně posedlí úspěchem mají svou zónu učení časem tak moc posunutou, že pro jiné už je zónou zděšení.

Takto si zvyšujete i sebevědomí. Sebevědomí získáváte překonáním toho, z čeho máte strach – postupným shromažďováním malých úspěchů a tím, že víte, že v něčem už vynikáte nad ostatními.

Jak je možné, že někteří lidé neustále
překonávají sami sebe?

Tyto bariéry a hranice jsou daleko spíše psychologického rázu než vrozené povahy. Kolektivně a konformně si stanovíme, že zvednout 200 kg a uběhnout 100 metrů pod 11 sekund je nesmírně těžké. A tak tomu většina uvěří. Někdo to však dokáže.

Najděte svou zeď

Každý máme nějaké své místo, v němž ztrácíme odvahu. Nějaký bod, hranici či zeď, za něž už máme strach se vydat. Pozor, zde nemám na mysli komfortní zónu, kterou neopouštíme z lenosti či prokrastinace. Mám na mysli tu zeď, kterou určuje náš strach z náročnosti úkolu. Pokud se rozhodnu skákat do vody a pomalu zvyšuji výšku skoku, jednou se zastavím a výš už nemohu. Selhání u takové zdi není známkou lenosti ani to není nedostatek talentu. Jde jen o neschopnost využít jiných našich dovedností.

Rozdíl mezi selháním a úspěchem je často daný tím, co uděláme, když narazíme na svou zeď. Často na ni narážíme v práci. Tou zdí je stále se vracející situace, která nás zablokuje: například nepříjemné telefonování klientům, žádání o peníze, vyplňování výkazů, které nesnášíme, dohadování se se zákazníky stále o tomtéž.

I v osobním životě máme své zdi – například odlepit se od televize a přinutit se číst knihy nebo učit se je pro překvapivě hodně lidí moc vysoká zeď.

Řešení:

Najděte svoji zeď.

Běžte každý den rovnou k ní.

Tentokrát však poslouchejte, co sami sobě říkáte. Poslouchejte svůj vnitřní dialog a zapište si pesimistická vysvětlení i automatické reakce, které následovaly.

Pak tu činnost opakujte, ale hádejte se se svými pesimistickými vysvětleními. Časem zjistíte, že když začnete svým negativním názorům odmlouvat, zažijete lepší pocity a novou energii. Zůstanete-li u pesimistických názorů, následuje pasivita a deprese. Pokud dokážete automatické negativní reakce změnit, změníte i následné pocity.{22}

Záludná work-life balance

S mými názory v této kapitole asi mnozí čtenáři nebudou souhlasit. Dnes hodně módní work-life balance (vyváženost pracovního a osobního života) je podle mne slepou uličkou. Proč si to myslím?

***

Protože lidé posedlí svou prací, kteří jsou současně dobří v tom, co dělají, většinou nikdy nevyhoří a ani svůj život nechtějí nijak vyvažovat. Tomáš Baťa junior předal vedení své firmy svému synovi v osmdesáti šesti letech. Oproti tomu jiní lidé mají syndrom vyhoření, deprese a jiné problémy už ve čtyřiceti. Podle mých zkušeností se o work-life balance zajímají lidé, kteří pracují v oboru, ve kterém nevynikají nebo je nebaví, a také lidé se sklony k ezoterice.

Myšlenka vyrovnaného života je líbivá. Jenže hon za rovnováhou mezi prací a ostatním životem skončí neúspěšně, protože se snažíte věnovat více věcem – ale pak se ničemu nevěnujete pořádně. Věnujete-li čas jedné věci, už ho nemáte dost na jinou. Rovnováha je proto nemožná.

Měl jsem zavolat jednomu mladému kouči osobního rozvoje. Volal jsem mu v úterý. Nevzal to. Pak mi on volal ve čtvrtek a povídá: „Mám od vás zmeškaný hovor. Ale měl jsem dva dny čas nepráce. Tak vám volám až dnes. Nyní mám čas práce.“

Zeptal jsem se ho: „Kolikrát jste za ty tři dny pomyslel na to, že mi máte zavolat?“

„No, asi třikrát denně.“

S tímto člověkem jsem dokončil to, co jsem s ním měl rozpracované, a pak jsem mu už nezavolal nikdy. To není partner pro mne. Mít čas nepráce je blbost, když v tomto čase na práci stejně myslíte. Vyváženost je nesmysl. Nejde o nějakou rovnováhu, ale o to, co nám vyhovuje. Mnoho lidí se cítí vyrovnaně, a práce přitom tvoří 95 % jejich života – nerozlišují mezi pracovním a osobním životem. Doma se baví o práci a naopak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Posedlost úspěchem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.