Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michaela Zimová

Trampoty kocoura Toma

Ilustrace Veronika Balcarová

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6487. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Redakční úprava Radka Svobodová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba Vojtěch Kočí
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna TNM print, s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Text © Michaela Zimová, 2017
Ilustrace © Veronika Balcarová, 2017

ISBN 978-80-271-9634-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9633-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0164-1 (print)

Trampoty kocoura Toma chci věnovat vám všem s dobrým srdcem. Všem, kteří máte rádi zvířata, protože ta nás provázejí naším životem a jsou věrnými společníky při našich životních trampotách. A věřím, že se nad nimi pobaví
nejen malí, ale i velcí čtenáři.

Hezkou zábavu.

ZROZENÍ

Tom se narodil jako pouliční směs, mamka byla jasná, taťka neznámý. Ale narodil se do přátelského prostředí, kde měl plnou péči, a tak vyrůstal jako spokojené koťátko. Mohl poznávat svět a při prvních kočičích krůčcích se kočkoval s dvěma sestrami. Jenže jako skoro každé kotě čekalo i jeho, asi ve dvou měsících, stěhování do nového domova.

Přijela velká hučící krabice, z ní vystoupila obrovská kočka, která však chodila po dvou, a nesla malou krabici.

Hup – a malý kočičí kluk byl uvnitř malé krabice a záhy se vezl v té velké hučící krabici.

– Co je to? Tady nechci být, pomyslel si a začal žalostně mňoukat.

„Neplakej, za chvíli vystupujeme,“ řekla ta velká kočka, co ho odnesla z jeho domova.

Malý kočičí kluk to moc nechápal, vždyť vůbec neví, kam jede a co s ním bude.

– Jak to tak vypadá, bude to nejhorší den mého života, pomyslel si.

Za chvíli však vážně zastavili. Velká kočka ho vzala v malé krabici a někam šli.

Kočičí kluk ani nedutal. Zato velká kočka na něho stále mluvila, ať se prý nebojí.

– To se jí lehce mluví… Ale má příjemný hlas, tak snad nebude zlá. Vyhodnotil situaci kočičí kluk a bedlivě sledoval celou cestu dírami v krabici.

Otevřeli dveře, vešli do takové neútulné místnosti, pak následovaly další dveře a pak ještě jedny a zase stáli a byli zavřeni v nějaké bedně. Najednou se ta bedna rozjela, vydávala podivný hluk, ale velká kočka byla taky uvnitř, což kočičího kluka trochu uklidnilo.

Bedna po nějaké době zastavila. A opět stáli přede dveřmi. Když velká kočka odemkla, objevilo se konečně příjemné prostředí, které malému kočičímu klukovi vzdáleně připomínalo domov.

– Hurrrááá! Tady jsou další kočky jako moje máma. Kočičí kluk byl radostí bez sebe, že tady nebude sám.

Jenže… Uslyšel jen nepřátelské zasyčení.

„Apsaro, Miki, nechte toho. Je malinkej, nikdo mu nebude ubližovat. Je to Tom,“ řekla ta velká dvounohá kočka.

– Tom? O kom to mluví? Jo tááák, to jsem jako já? Podivil se kočičí kluk a pro sebe si ještě dodal:

– Tak jo, jmenuji se Tom.

NOVÝ DOMOV

Tak to přivítání se zrovna moc nepovedlo.

„Co je to zač? To tady bude pořád?“ podívala se Apsara na Mikina, který nadšením také neoplýval.

„Jak to tak vypadá, budeš mít kámoše,“ odpověděl jí s nadsázkou Miki.

„Já? Ty snad taky. A vůbec. Rychle na to zapomeň. Tady je můj domov, já jsem tu byla první a takovou malou příšeru tady nechci. Hned si to s ní vypořádám, aby bylo jasno, kdo tady velí,“ řekla lady Apsara.

Vše, co řekla, byla pravda. Ona tady byla opravdu první. Je to kočičí dáma, má rodokmen. I to jméno je honosné – Apsara. Taky tak vypadá, její srst je celá čokoládově hnědá. Žádný náznak pouliční směsky.

„Ale jdi. Vždyť mě jsi taky nesnášela a podívej, teď jsme kamarádi,“ dodal konejšivě i s nadějí Miki, který si její uvítání před sedmi lety velmi dobře pamatoval.

„Kamarádi? Nepřeháněj. Vycházíme spolu, tak bych to nazvala. Někdy mně jdeš příšerně na nervy. A teď tohle, další pouliční pobuda. Tohle já nevydržím!“ dodala ještě Apsara a začala nenávistně mručet.

Miki ji nechal v jejím nepřátelském opojení a jal se zkoumat, kdo že to tu přibyl.

Tom se mezitím choulil ve své malé krabici a sledoval, co se bude dít dál.

Přišel kocour, nahlédl dovnitř, přičichl a na uvítanou nevstřícně zasyčel.

– Jak to tak vypadá, bude tady velká legrace, pomyslel si Tom. Ale v tu chvíli ho ruka velké dvounohé kočky vytáhla vzhůru do náruče. Tomovi se ulevilo, tady byl v bezpečí před oběma kočkami. Schoulil se a okamžitě usnul.

KDO UTEČE, VYHRAJE

Všechno vypadalo jako sen, ale sen to nebyl. Tom se probudil, rozhlédl se a stále tu byla ta nevraživá čokoládově hnědá kočka a dosud i nepřátelsky vyhlížející kocour.

– Proč? Proč ho nemají rádi? Vždyť jim nic nedělá, pomyslel si Tom. Jenže na podobné myšlenky brzy zapomněl. Velká dvounohá kočka ho zase někam nesla.

– No páni. Tady jsou hotové hody. Tom nevěděl, ze které misky má ochutnat dřív. Tu nějaké dobroučké masíčko, tady zase granule a všude to náramně vonělo. Jak tak hodoval, vycítil, že ho někdo sleduje. Byl to kocour, který si ho prohlížel. Tom přestal jíst a jeho pohled s nedůvěrou spočinul na kocourovi.

„Hele, mladej. To jídlo je moje a o granule se tady dělíš ještě s lady Apsarou,“ promluvil poprvé na Toma Miki.

„Ale ta velká dvounohá kočka mě sem přinesla,“ řekl pomalu a s velkým respektem Tom.

„To svět neviděl, ještě navíc je hloupý,“ dodala lady Apsara, která zjistila, že malý kočičí vetřelec už nespí a není pod ochranou lidí.

– Úžasná příležitost, jak mu dát za vyučenou, pomyslela si.

V tu chvíli Miki zamručel: „Zpomal, Apsaro, nech ho dojíst. Nevybavuji si, že by tady někdy jídlo nebylo. Že bys trpěla hlady. A že neví, že velké dvounohé kočky nejsou žádné kočky, ale lidi, to přece neznamená, že je hloupý.“

Jenže Tom neměl žádné pomyšlení na to, aby něco dojídal. Byli tu totiž oba. Totálně nepřátelská Apsara a obrovský kocour Miki.

– Co teď bude dělat? Jistější bude, když se připraví k útěku. Ale kam? Vůbec to tu neznal. Překotně se odvíjely myšlenky v jeho hlavě.

Mezitím Apsara nedbala žádných Mikinových slov, naježila se a se strašným mručením a syčením zaútočila. Ještěže byl Tom připraven, první klička, druhá a Tom jen taktak Apsaře proklouzl. Stačilo pár skoků a hup, vlétl do malé místnůstky. Apsara za ním. V tu chvíli uviděl Tom jedinou možnost, malou chodbičku za nějakou obrovskou krabicí. Vběhl do ní, schoulil se na jejím konci do rohu a čekal. Apsara přiběhla těsně za ním, byla snad třikrát větší než obvykle. Tom přivřel oči a připravil se na nejhorší. Jenže když zase ty oči otevřel, viděl nevraživou Apsaru, jak běsní na konci uličky. Dál se totiž už nevešla, ulička byla příliš úzká.

– Paráda, mám kam utéct, tady na mě nemůže.

Jenže to už v té chvíli přišla velká dvounohá kočka, vyhnala Apsaru a malého Toma si vzala opět do své náruče, do bezpečí.

„No, to se ti povedlo,“ připomněl Apsaře útok Miki. „Myslím, že bys to měla přehodnotit.“

„Já tady nic přehodnocovat nebudu. Ty bys měl změnit tu svou laskavou taktiku a pomoci mně. Je to můj a tvůj domov.“

„Ale prosím tě, vždyť to vypadá, že tady bude nějaká sranda. Budeme moct mladého něco naučit.“

„No ty ses snad úplně zbláznil, a ještě navíc zestárnul. Učit? Všechno by měl umět ze svého domova, kdyby byl řádně vychován. Jenže co chceš po těchto směskách? Stačilo, když jsem musela spoustu věcí naučit tebe. Takoví budižkničemové!“

V tu chvíli Miki zesmutněl. Apsara, kterou měl tak rád, i přes všechna ta úskalí, než si na něho zvykla, byla tentokrát zlá. Ach jo, jak moc zase rozjitřila tu starou ránu, kdy nejenže neznal svého otce, ale byl vyrván i od své kočičí maminky a vyhozen někam do temné ulice. Mikinovi se vrátil obraz jeho neveselého dětství…

PŘÍBĚH MIKINA

Miki si toho ze svého raného mládí mnoho nepamatoval. Když byl vyhozen do temné studené ulice, byl ještě hodně malinký. Mlhavě si vzpomněl na mámin hřejivý kožíšek a okolo se batolící bráchy a sestry. Co se mu však vrylo nesmazatelně do paměti, byl hrubý hlas velkého člověka: „Hele, jedna kočka ti úplně stačí. Těch koťat se zbav, a to co nejdřív. Utop je. To je nejjistější. Každý to tak s takovejhlema dělá,“ říkal ten hrubý hlas druhému člověku.

Najednou malého Mikina někdo vzal a strčil do hučící krabice. Když krabice zastavila, otevřely se dveře a Miki se ocitl na ulici. Byla hluboká noc. Ještě slyšel: „A mazej!“ A pak už jen zdálky mizící zvuk krabice.

Všude kolem se rozprostírala tma a studené neznámo. Bylo úplně zbytečné mňoukat. Mikinovi bylo tak úzko. Nikdy v životě neslyšel své srdíčko ťukat tak nahlas. Takhle asi vypadá konec.

V tu chvíli se k němu přiblížilo veliké zvíře, takové Miki nikdy neviděl.

„Baryku, fuj, necháš kočičku.“ Miki uslyšel lidský hlas. Nebyl však vůbec hrubý, byl jemný. A proto se Miki na chvíli přestal bát.

„Co ty tu děláš, nejsi na takové toulání příliš malý?“ říkal ten hlas a ruka člověka ho vzala do náruče.

„Tady tě za chvíli přejede auto, kočičáku. Co s tebou? Ty ses ztratil, viď?“

Ten člověk k němu mluvil a Miki se už tolik nebál. Někdo ho vzal a odnesl pryč z té temnoty a chladu.

Pak už si jen pamatoval, jak putoval od jedněch rukou k druhým. Tu si s ním hrály děti, tu mu někdo dal kousek rohlíku. Až najednou se otevřely dveře a on se ocitl tváří v tvář kočce, která byla podobně velká jako jeho maminka. Mikinovi zaplesalo srdíčko.

– Někdo kočičí, kdo mu bude rozumět.

Jenže téhle kočce se Miki vůbec nelíbil. Ani trošku k němu nebyla vlídná. Ale ten domov… ten domov mu dal pocit bezpečí. A hlavně to výborné jídlo! Miki brzy poznal chod celé domácnosti. Také ho tito lidé, co u nich bydlel, vzali k lékaři. Ten ho prozkoumal, zjistil, že uši nemá zrovna čisté, ale řekl pro něho tak krásnou větu: „Neboj, tihle už tě nikam nedají, už za tebe zaplatili.“

Miki od chvíle, kdy ho vyhodili na temnou ulici, krásnější větu neslyšel.

Doma měl svůj záchod, své mističky s jídlem v pokoji, kde bydlel i malý lidský kluk. Říkali mu Adam. A Miki si ho za tu chvilku hrozně oblíbil. S Adamem si mohl hrát, spal v jeho pelíšku, čekal na něj, až přijde ze školy, a tak si tohle lidské mládě opravdu zamiloval. A právě malý lidský kluk Adam mu dal to hezké kočičí jméno – Miki, Mikin i Michelangelo. To vypadalo tak krásně vznešeně…

Jak tak dny ubíhaly i Apsara se změnila a stala se z ní skvělá učitelka: „Jak máš ty packy? Takhle správné kočky nesedí. Musíš je mít tak a tak. Co to děláš, tohle správné kočky nedělají, dělají to tak a tak…“ Miki se učil a měl tuhle čokoládově hnědou kočku opravdu rád. Dokázala se s ním poprat i hrát na honěnou. Naopak, když už Miki odrostl ve velkého kocoura, mohl Apsaru zase učit on: „Koukej, když takhle vyskočíš, krásně otevřeš všechny dveře. A takhle, když zabereš packou, otevřeš dveře od skříně.“

Miki byl rád, že umí něco jiného než Apsara. Někdy ji zase mohl provokovat a ona se na něho za to zlobila, ale byla to jen taková kočkovaná.

Miki miloval svůj domov, miloval svého lidského kluka Adama, a jak říkala Adamova maminka: „Miki, ty jsi měl takovou životní kliku.“

A Miki ve svých sedmi letech už věděl, jakou pravdu má, a nesmírně si jí vážil. Jediné, z čeho měl velký strach, strach, který ho pronásledoval z dětství, byl hrubý hlas cizího člověka. Jakmile takový podobný hlas zaslechl, vždy včas zmizel a schoval se. Teprve když zjistil, že to není hlas toho, kdo ho vyhodil jako malého z domova, vylezl a oddychl si. Ten zlý pocit v něm však stále zůstal.

„Mami, všimla sis, jak krásné velké oči Miki má?“ řekl Adam.

„Všimla, Adame. Má krásně zelené veliké oči. Ani Apsara ani jiná kočka, co znám, nemá tak veliké oči.“

Byla to pravda. A sama se zadívala do těch krásných velkých zelených kocouřích očí, ve kterých byl promítnut celý jeho životní příběh. Příběh spojený se smutkem, zradou, ale i nadějí, láskou a neskutečnou kočičí moudrostí.

Takový byl Miki.

MIKI JE BOREC

Skoro už to vypadalo, že kus svého dětství stráví malý Tom v koupelně za pračkou. Ano, za tou velkou krabicí, kde je tak malá ulička, že se do ní lady Apsara nevejde.

Když nebyli lidi doma, měl Tom pokoj sám pro sebe. Dveře byly zavřené, aby na něho nemohla Apsara ani Miki. Měl tam vše i kočičí hračky a často přes dveře poslouchal, co ti dva dělají.

„No vidíš, kdybys byla vstřícnější, mohl tady s námi mladej být,“ naštvaně řekl Miki Apsaře a zkoušel otevřít dveře. Jenže ty byly zamčené – a na to byl i Miki krátký.

„Co ti chybí? Chtěl bys, aby nás tady otravoval tak, jako to dělá, když jsou dveře otevřené? Lítá tady, šplhá po sloupu a všude leze. Nesnáším ho, nechci ho tu,“ odvětila Apsara a v klidu se uvelebila na gauč ke spánku.

Malý Tom tyto věty zaslechl a opět posmutněl.

– Už abych byl veliký. Alespoň jako Miki, pak se nebudu bát Apsary a nebudu tady sám, zamyslel se Tom a v duchu si představoval, jak velký kocour bude.

Mikinovi bylo z Apsařiných slov taky smutno. A rozhodl se, že to musí být on, kdo něco podnikne.

Jako vždy, když přišli lidi domů, otevřeli dveře a nechali malého Toma v celé domácnosti.

V tom okamžiku byla Apsara vzhůru, plně připravená na útok. Jako obvykle na malého Toma na uvítanou alespoň zasyčela.

A už je to tu zase, Tom se přikrčil, sklopil uši a snažil se stát se téměř neviditelným. A zase se to nepodařilo. Apsara se naježila a vystartovala na Toma, který byl v mžiku za pračkou.

„Tak a dost!“ Miki se přiřítil do koupelny za Apsarou.

Apsara se nevěřícně podívala: „Co si myslíš, co mě tady okřikuješ?“

„Už ho nech bejt. Je malej a nic ti nedělá,“ odvětil Miki.

„Nemá tu co dělat a já chci, aby to věděl. Nepatří sem.“

„Patří, smiř se s tím, nebo budeš mít co dělat se mnou!“

„Cože, ty se postavíš proti mně? Jak chceš… Já se nedám a ty si pamatuj, naše pochybné přátelství tím skončilo!“ dodala nevěřícně.

– Jasně, svůj k svému, pomyslela si. Pouliční směs. A hrdě odešla z koupelny.

„No tak, mladej, vylez. Už odešla a ze mě strach mít fakt nemusíš,“ řekl Miki do kouta za pračku.

Tom vůbec nedutal a nevěřil svým kočičím uším.

„Nejsem mladej, jsem Tom a vůbec se nebojím.“

Mikina ta věta náramně pobavila.

– Hele na kotě, pomyslel si, vejde se do lidské dlaně a už si troufá. A tenhle kočičí kluk se mu začal líbit: „Jasně, vím, že jsi Tom. Tak teda Tome, vylez. Už potřebuju nějakého kočičího kámoše. To víš, naše lady je zlatá, ale je to kočka. Co ti mám povídat.“

Miki, to se Tomovi snad jen zdá. Jo, tenhle velký kocour Miki mu nabídl přátelství. A malý Tom vyrazil z kouta za pračkou tak rychle, že Miki sotva stačil uskočit: „No, neber to tak zhurta, Tome. Musíš se naučit ještě spoustu věcí.“

– Jasně, pomyslel si Tom, ale jeho kočičí srdíčko zaplesalo. Teď už se vážně bát nemusí, má přece velkého kočičího ochránce.

ŠKOLA HROU

Od chvíle, kdy Miki nabídl Tomovi přátelství, uteklo pár dní. Když lidé zjistili, že Tom už není sám, že velký Miki mu dělá ochránce, nechávali dveře otevřené celý den.

„Mami, vidíš, jaký je Miki borec. Chrání Toma před Apsarou,“ řekl Adam, který tento velký posun ve vztazích mezi kočkami zaznamenal.

„To je opravdu borec. Je to fajn, že ho má rád. Taky koukej, co spolu vyvádějí. Řekla bych, že Apsara je kvůli tomu pěkně naštvaná. Přestala s Mikinem kamarádit. Po těch letech…“

To byl fakt. Kočka Apsara nemohla Mikinovi odpustit, že si toho malého kočičího nepřítele tolik oblíbil. Sice se chvílemi přistihla, že ji baví dívat se, jak spolu dovádějí, ale hned si zase uvědomila, že takhle to ona nechce.

„Víš, Apsaro, neměla bys být tak nepřátelská. Vždyť ti ten malý vůbec nic nedělá,“ řekl Miki, který se stále snažil jejich přátelské vztahy udobřit.

„Vůbec na mě nemluv. Zklamal jsi mě. Nevážil sis mého přátelství. A tak jsme spolu skončili,“ odpověděla Mikinovi Apsara, i když věděla, že je to jen póza. Ve skutečnosti z něho měla respekt. Vždy, když načapala Toma samotného a využila situace ho pořádně prohnat, v tu chvíli se objevil Miki a ona měla problém. Miki se jí rozhodně nebál. Naopak, pak se musela bát ona. Navíc jí začalo vadit, jak ji oba přehlížejí, jako by tam ani nebyla. Karty se postupně obracely proti ní.

Oba kočičí kluci si to náramně užívali. Miki Toma učil, jak se šikovně přiblížit ke kořisti, jak si říci lidem o dobrůtku, jak si dát pozor na nepřátelské věci v domácnosti, ke kterým patřil třeba vysavač, kam se dá vyskočit a kde to hrozí pádem a také, jak se správně poprat.

„Hele, Tome, až ti dám packu na hlavu, znamená to dost. Rozumíš?“ Mikinovi už byl nějaký ten rok a tenhle malý kočičák byl schopen ho pořádně utahat. Bylo potřeba mít znamení, které řekne druhému dost, končíme.

„Jasně,“ řekl Tom, ale vždy zkoušel, zda to Miki myslí vážně, nebo jestli ještě chvíli vydrží. Toma to bavilo. Miki u toho totiž krásně po kočičácku ječel, aby Tom měl vítězný pocit. No, a řekněte sami. Existuje někdo, komu se pocit vítězství nelíbí?

Jenže se i stávalo, že Tom to přehnal, neposlechl… a pak se jeho rádoby školní vítězství nad Mikinem změnilo v rychlou a drsnou prohru.

„Tome, nebudu to opakovat. Jakmile řeknu dost, tak dost.“

„Promiň, Miki, zabral jsem se do té hry natolik, že jsem nedával pozor.“ Tomovi bylo opravdu líto, že Mikina neposlechl. Nechtěl jeho přátelství ztratit jen proto, že zlobí a neposlouchá.

Miki byl naštěstí dobrák. Nikdy by kvůli takovýmto prohřeškům Toma neopustil, ale taky věděl, že pro kočičího kluka je výchova důležitá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trampoty kocoura Toma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.