Miroslav Žamboch

Koniáš: Muž na stezce

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,

rozmnožována a ani jinak šířena

bez písemného souhlasu vydavatele

© Miroslav Žamboch, 2017

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2017

Illustrations © Petr Vyoral, 2017

Cover © Lubomír Kupčík, 2017

ISBN 978-80-7553-390-6 (ePub)

ISBN 978-80-7553-391-3 (mobi)

Stanislav Juhaňák – Triton,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Až na dno

Pomalu jsem jedl polévku a přikusoval k ní chléb. Byl tvrdý a na povrchu plesnivý, ale lepší jídlo jsem si nemohl dovolit. Chlapík u vedlejšího stolu zanadával, hlučně odsunul židli a postavil se. Najednou jsem držel v prstech vrhací šipku, ještě před okamžikem ukrytou v pouzdře na spodní straně levého předloktí. Byl to automatický reflex, a kdyby muž udělal jediný krok směrem ke mně, na místě bych ho zabil. Místo toho zamířil ven. Schoval jsem zbraň a vyměnil ji za lžíci. Už to trvalo moc dlouho. Neustálé napětí a vědomí nebezpečí mě změnilo ve zvíře zahnané do kouta, ve tvora, který se nejprve brání, a teprve potom přemýšlí.

Po dvou týdnech v divočině mi přecpaná a páchnoucí putyka připadala jako vrchol luxusu. Hospoda se nacházela na samém okraji města a očividně se zde scházeli lidé, kteří nestáli o přítomnost královských špiclů nebo vojáků. Plášť jsem si odložil na lavici vedle sebe a konečně jsem cítil, jak na mně pomalu osychá oblečení. Své dlouhé nohy jsem si natáhl co nejblíže ke krbu, abych se pořádně zahřál. Srkal jsem poslední zbytky vlažné polévky a úkosem pozoroval přítomné. Zloději, zlodějíčkové, pašeráci, nájemní bijci. Všiml jsem si, že malého kluka krčícího se u okna, zaujal můj plášť. Neměl jsem v kapsách nic cenného, ale nerad bych o něj přišel, protože byl nepromokavý. Poslední věc, která mi zbyla z domova. A k tomu pět stříbrných.

„Dáte si ještě něco?“ zastavil se hospodský u mého stolu.

„Ještě jednou to samý,“ odpověděl jsem.

Se zabručením odešel. Ještě před nedávnem mě v hostincích oslovovali mládenče nebo mladý pane. Teď se mi lidé pohledem vyhýbali a bylo jim nepříjemné se mnou jen hovořit. Možná za to mohly sotva zahojené jizvy v obličeji nebo špatně srostlý přeražený nos. Nikdy jsem nebyl příliš pohledný, spíše naopak, ale dalo se to přežít. Když jsem před týdnem zahlédl svůj odraz na vodní hladině, samotného mě překvapilo, jak špatně a zle vypadám. Zle – to bylo to správné slovo. Už dva roky jsem byl na útěku. Dva roky jsem se schovával, utíkal, bránil se a zabíjel. Naučil jsem se lstivosti, opatrnosti, nikomu jsem nevěřil. A to všechno se mi vepsalo do tváře. Pustil jsem chléb a chytil za předloktí kluka, který se mi zpoza stolu pokoušel ukrást plášť.

„Víš, co dělají zlodějům?“

Polekaně mě pozoroval, v očích se mu zračila bolest. Držel jsem ho pevně a ještě mu páčil ruku v zápěstí. Ve Vandetu jsem viděl, jak podobný malý darebák ošklivě pobodal kupce.

„Nevím,“ zavrtěl hlavou.

„Sekají jim ruce.“

Pustil jsem ho. Otočil se a jako blesk vyběhl z hospody.

Hospodský přede mě postavil další talíř polévky. O peníze si neřekl a já mu žádné nenutil. Cítil jsem se unavený. Ne fyzicky, ale psychicky. Od doby, kdy jsem utekl z domova, jsem zabil jedenadvacet mužů. Většinu z nich jsem znal osobně. Byli to členové otcovy elitní jednotky, dokonalí bojovníci, naprosto oddaní svému pánovi. Tak oddaní, že neváhali pronásledovat jeho syna. Dnes už jsem věděl, že jsem tehdy udělal chybu. Měl jsem ho zabít. Myslím svého otce.

„Mohu si přisednout?“

Zvedl jsem oči. Chlapík stál u mého stolu, mluvil ke mně a přinesl si s sebou dokonce židli. Pravděpodobně to myslel vážně. Byl drobný, skoro malý, a štíhlý. Tvář měl nezvykle bledou, oči studeně modré, posazené blízko kořene nosu. Nepatřil sem. Plášť mu dokonale padl, a přestože byla látka na první pohled jemná a lehoučká, kapky vody do ní nevsakovaly a zůstávaly na povrchu.

Pokrčil jsem rameny. „Jistě.“

Beze spěchu přisunul židli ke stolu a posadil se. Najednou se kolem nás vytvořil volný prostor. Nepatřil sem, ale znali ho.

„Dáte si něco k pití?“

Kdyby přišel dřív, objednal bych si pořádné jídlo, ale po dvou porcích polévky a pecnu plesnivého chleba se do mě už nic jiného nevešlo.

„Svařené víno.“

Pohledem přivolal hostinského a objednal celý džbán. Usrkl jsem. Víno vonělo po skořici a hřebíčku, trpkost se mísila se sladkostí. Cítil jsem, jak horká tekutina příjemně klouže do žaludku. Ideální nápoj pro studené a deštivé podnebí. Nechápal jsem, jak mohou lidé pít zdejší mizerné pivo. Mlčel jsem a čekal, až návštěvník začne sám.

„Měl bych pro vás práci,“ přešel přímo k věci.

Nadzdvihl jsem obočí. „Hledám práci.“

Potřeboval jsem peníze, hodně peněz, protože když se člověk schovává a utíká, musí si cestu sypat zlatem.

„Je to velmi dobře placená práce,“ pokračoval.

„Jak moc ‚velmi‘?“

„Pět set zlatých záloha, pět set zlatých potom.“

Pochopil jsem, kam míří.

„Nezabíjím lidi,“ řekl jsem a v duchu dodal – za peníze.

Zamračil se, hladké čelo mu pokryly vrásky a jeho oči se změnily ve dva kusy ledu.

„Vypadáte jako profesionál.“

Nebyl zvyklý, aby se někdo protivil jeho přáním nebo rozkazům.

„Zdání někdy klame.“

Zamyslel se. Viděl jsem, jak mu v hlavě cvakají kolečka, jak se rozhoduje, co pro něj bude nejvýhodnější.

„Zdržíte se zde dlouho?“

„Nevím. Asi se svezu po řece dolů do přístavu. Je tam laciněji, možná se nechám najmout na nějakou loď.“

Položil na stůl poloprázdný váček.

„Nechám vám nějaké peníze, abyste si mohl odpočinout. Samozřejmě naprosto nezávazně. Kdybyste však změnil názor, řekněte tady hostinskému, že chcete mluvit s Eduardem. Zbytek zařídí.“

Svého poháru se ani netkl a odešel.

Ve váčku bylo deset zlatých. Ještě před rokem pro mě podobný obnos neznamenal nic. Teď jsem si místo deseti lesklých mincí představil lázeň, pokoj, čistou postel a jídlo na dlouhou cestu.

„Nemáte zájem, pane?“

Stála trochu plaše kousek od mého stolu. Zřejmě mi špatně viděla do tváře, protože by se jinak nezeptala. Nemohlo jí být o moc víc než mně, ale řemeslo děvky je těžké a rychle se při něm stárne. Měla bílou sukni s umolousaným lemem, vysoká šněrovačka jí zdvihala velká ňadra téměř až k ramenům. Právě musela přijít z venku, protože v odbarvených, natočených vlasech se jí leskly kapky vody. Plné rty nepotřebovaly rtěnku, přesto je měla zdůrazněné lacinou lascivní červení.

„Kolik?“ zeptal jsem se.

Váhala. „Dva zlaté.“

Věděl jsem, že víc než zdvojnásobila obvyklou taxu pouličních děvek, ale nevadilo mi to. Nechtěl jsem dnes být sám.

„Na celou noc. Za tři zlaté,“ zvýšil jsem nabídku dříve, než stačila říct ne.

Vyšli jsme z hospody. Pršelo, obloha byla potažená olověnou clonou, ve vzduchu se vznášela všudypřítomná, až do morku kostí pronikající vlhkost. Pod nohama nám čvachtalo bláto. Povytáhla si sukni, aby si ji tolik nezamazala. Všiml jsem si, že má na nohou pořádné holínky. Zdejší podnebí střevícům opravdu nepřálo.

„Mám kumbál vedle v ulici, povedu vás,“ řekla váhavě a zavěsila se do mě.

Vnímal jsem její stoupající nejistotu a strach. Asi jsem se nechoval jako typický zákazník.

„Ubytujeme se ve městě.“

Neprotestovala.

U pouličního prodavače jsem koupil jednoduchý deštník z navoskovaného papíru a dal jí ho. Bylo by mi nepříjemné, kdyby celou cestu mokla. Některých pozůstatků výchovy se člověk zbavuje pomalu.

Našel jsem penzion v kupecké čtvrti, kde jsme se ubytovali. Chlapík za pultem si nás sice podezřívavě prohlížel, ale když jsem se na něho zakabonil, bez dalších vytáček mi dal klíče od pokoje.

„Roztopte v lázních,“ houkl jsem na něho na odchodu.

Ponořil jsem se do horké vody. Z hladiny se zvedala pára, ve velké keramické peci hučel oheň. Na stropě se srážela voda a kapala zpět do bazénu. Místní lidé bojovali se studeným podnebím nejrůznějšími způsoby a lázně byly jejich nejsilnější trumf. Někde je plnili horkou vodu prýštící přímo ze země. Přistihl jsem se, že přemýšlím nad tisícovkou zlatých. Ty peníze by se mi hodily. Mohl bych si koupit místo na lodi a odjet z Kontinentu, daleko z otcova dosahu. Možná bych to usmlouval i na víc. Zamrazilo mě. Právě jsem uvažoval o řemeslné vraždě. Dva roky mě změnili více, než jsem si myslel, smrt se pro mě stala něčím naprosto přirozeným. A vlastní život se změnil v cosi nejasného, vzdáleného, potaženého šedým závojem. Odehnal jsem nepříjemné myšlenky a oddal se konejšivému pohupování horké vody. Vrzly dveře. Ze zvyku jsem zkontroloval, kde mám zbraně: meč i nůž ležely na okraji bazénu nedaleko mé pravé ruky. Přišla zahalená do lněné plenty a rychle vklouzla do vody.

Přisunul jsem jí březovou metličku, kartáč a mýdlo.

„Připadá vám směšný, že se stydím?“ zeptala se nejistě.

„Ne.“

Nelhal jsem. Uvědomil jsem si, že jsem rád, že jsem zde byl první a nemusel jí ukazovat své dlouhé a zjizvené tělo. To její bylo mnohem hezčí.

„Přijel jste z daleka?“

Umývala se a přitom mě po očku pozorovala.

„Ano. Někdo mě velmi vytrvale pronásleduje a já se pokouším zamést za sebou stopy.“

„Vy jste vzdělanej, že jo?“

„Jak jste to poznala?“

„Mluvíte jako učený lidi.“

Uvědomil jsem si, že jsem přestal používat místní dialekt. Mám dobré ucho na jazyky a po dvou třech dnech se snadno přizpůsobím místnímu nářečí a také toho využívám. Jen někdy, když jsem unavený, se zapomínám.

„Studoval jsem na univerzitě.“

„A jak jste se ocit tady?“

Hráli jsme prastarou hru: o ženě, která poslouchá, a muži, který hovoří. Ale nevadilo mi to. A možná ji to skutečně zajímalo.

„Jeden člověk svedl dívku, se kterou jsem měl vážné úmysly, a já jsem si to nenechal líbit. Proto jsem musel utéct.“

„Byl mocnější než vy?“

„Tak nějak.“

Byl jsem na ni hodný. Teď klidně spala na posteli, jakou si asi nikdy nemohla dovolit, vlněná přikrývka jí sklouzla až k pasu. S obnaženými ňadry a bez líčidel vypadala mnohem mladší a bezbranná. Seděl jsem na židli, pil víno a přemýšlel. O minulosti i budoucnosti. Otec byl typ úspěšného muže, kterému všechno vychází. Nejlepší bojovník široko daleko, skvělý politik, jeden z prvních velmožů říše. Ale nejlépe to uměl se ženami. Neměl zábrany a jednou jsem v jeho křídle paláce potkal dokonce královnu. Bylo to v pozdních hodinách a s velkou pravděpodobností nešlo o politickou návštěvu. Miloval riziko a obava z prozrazení pro něj byla jako třešnička na dortu. Neměl mě rád, připadalo mu, že jsem jediný důkaz jeho nedokonalosti. On byl pohledný, já ošklivý, on atletický a silný, já vyzáblý a kostnatý. On byl okouzlující společník, já se spíše věnoval knihám. On měl neutuchající obchodní i mocenské ambice, já raději studoval nebo se inkognito toulal mezi lidmi. Spojovala nás jediná věc – zájem o šerm a zápas. Někdy mě trénoval osobně, a pokaždé si dal záležet, aby mi ukázal, jak mizerný jsem bojovník. Dokázal, že jsem si to o sobě sám myslel. Dívky se kolem mě sice točily jako okolo každého mladého bohatého šlechtice, ale já jsem si dobře uvědomoval, co je předmětem jejich zájmu, a nebral je proto příliš na zřetel. Až jednou, na jedné z výprav na tržiště, kde jsem poslouchával cizí jazyky a snažil se je naučit, jsem potkal dívku, která mě zaujala na první pohled. Nevěděla, kdo jsem, a přesto jsem se jí líbil. Ale otec se mnou měl své plány. Chtěl mě využít jako figurku na mocenské šachovnici a oženit mě se správnou ženou. Tehdy si poprvé uvědomil, že se mnou nedokáže manipulovat jako s ostatními lidmi, a rozhodl se na to jít od lesa. Svedl ji a dal si záležet, abych je spolu přistihl. Neodhadl mě správně. Dnes bych asi zareagoval jinak, ale tehdy jsem příliš nepřemýšlel. Přestože jsem s ním tisíckrát prohrál v tréninkových soubojích, přestože jsem tisíckrát zůstal ležet na zemi pokořen a zahanben, napadl jsem ho hned v parku. Nedal jsem mu šanci. Pamatuji si strach v jeho očích, když seděl v kaluži vlastní krve na chodníku vysypaném bílým štěrkem a o kus dál se v prachu povalovalo jeho ucho a kus nosu. Poprvé v životě prohrál. Už tehdy jsem si uvědomil, že ho musím buď zabít, nebo odejít. Utekl jsem, ale nenapadlo mě, že mě bude pronásledovat tak dlouho. Rozhodl jsem se tehdy špatně.

Zamumlala něco ze sna, otočila se na bok a přetáhla si pokrývku přes ramena. Za poslední dva roky jsem nepřečetl jedinou knihu, nenavštívil jsem jediné místo, které za to stálo, neviděl jsem nic krásného. Jen jsem se skrýval a snažil jsem se setřást pronásledovatele. Za každým stromem jsem viděl zabijáky, v každém stínu špicly. Má první ranní a poslední večerní myšlenka patřila zbraním. Pomalu a jistě mi to začínalo lézt na mozek. Dopil jsem poslední zbytek vína. Venku neochotně svítalo. Seděl jsem v obyčejném pokoji, pil laciné víno, v mé posteli spala pouliční štětka, a přesto to bylo to nejpříjemnější a nejhezčí, co jsem v poslední době zažil. Potichu jsem se začal oblékat. Nechtěl jsem ji vzbudit, nechtěl jsem s ní mluvit. Noc, víno a má dlouhá osamělost způsobila, že jsem se s ní cítil dobře, a bál jsem se, abych to kouzlo nezrušil střízlivým ranním setkáním. Na nočním stolku jsem nechal ležet váček a v něm tři zlaťáky.

Šel jsem do laciné vyvařovny přes ulici a poručil si ovesnou kaši s cukrem a medem. K pití horkou vodu dochucenou třetinkou nejlacinějšího vína. Většina zákazníků se zde před začátkem pracovního dne stavila na snídani. Tesaři, zarážeči mostních pilot, nosiči, pár kupců. Jídlo bylo horké a chutnalo mi. Lidé toho po ránu moc nenamluvili a věnovali se převážně svým talířům. V noci jsem se rozhodl, že se nechám najmout na nějakou kupeckou loď mířící ke břehům Jižního světa. Možná tam byla divočina a pouhé zárodky civilizace, ale pořád to bylo lepší, než se schovávat a kličkovat před otcovými zabijáky. Přistihl jsem se, že se usmívám. Poprvé po dlouhé době jsem se těšil na budoucnost. Vešlo několik lidí najednou a až ke mně se donesl studený závan větru. Oddával jsem se myšlenkám na to, jaké to za oceánem asi bude. Dojedl jsem snídani a ze zvyku zkontroloval okolí. Malou skleněnou tabulkou ve dveřích jsem viděl vchod do penzionu, kde jsem strávil noc. Dva lapiduši právě někoho vynášeli na nosítkách. Zafoukal vítr, šedá plachta se nadzvedla, spatřil jsem několik blonďatých kadeří. Sklonil jsem hlavu do talíře. Přece jen mě našli. Poslouchal jsem tep vlastního srdce. Nezrychlilo ani o úder, bilo s monotónní strojovou pravidelnosti. Dýchal jsem klidně a hluboce, okolí jsem vnímal, jako bych se díval do mikroskopu a dalekohledu zároveň. Cítil jsem, že poslední skupina lidí, která přišla dovnitř, byli oni. Opatrně jsem se rozhlédl. Zákazníků za posledních pár minut přibylo. Ramenatý muž si právě přinášel misku k vedlejší lavici. Přestože byl podsaditý, téměř zavalitý, pohyboval se lehce a jistě. Po chvíli přemýšlení jsem zjistil, že ho znám. Byl to Mark, otcův oblíbenec a můj – když ne přítel, pak alespoň kamarád. Za dobu, co jsem ho neviděl, ještě více zmohutněl a poznal jsem ho jen podle charakteristického způsobu pohybu. Už v mládí se pohyboval jako panter a nyní to, vzhledem k jeho robustnosti, přímo bilo do očí. Lhostejným pohledem přelétl okolní lidi. Nevšiml si mě. Možná. Možná mě viděl, ale nedal to najevo. Pokoušel jsem se odhadnout, kolik jich naposledy vešlo. Čtyři nebo pět? Otočil jsem jídelní lžíci rukojetí do talíře, naběračku schoval do dlaně, pod paži jsem si zasunul smotaný plášť a posadil se na lavici před Marka.

„Jak se vede?“

Překvapeně zamrkal.

„Změnil ses,“ řekl po chvíli a spolkl sousto kaše. Druhou ruku jako by nic spustil do klína.

„Lidé se mění. Už tě otec udělal rytířem?“

„Ne, ještě ne.“

„Takže já jsem tvoje poslední zkouška?“

„Ty? Nerozumím, o čem to mluvíš. Přijeli jsme zabezpečit transport cenné zásilky. Křehké zboží.“

Ten bastard si myslel, že mu na to skočím. Mohutné svaly na ramenou se mu pohnuly, jak cosi tropil pod lavicí. Vrazil jsem mu držadlo lžíce okem až do mozku, nestačil se ani pohnout. Z ruky pod lavicí mu vypadl malý samostříl. Už ho měl natažený. Sklonil jsem se pro něj. Dva muži se zvedli od stolů a s meči v rukou se na mě vrhli. Prvního jsem střelil do obličeje. Předpokládal jsem, že pod oblečením bude mít drátěnou košili. Na druhého jsem převrhl těžkou lavici. Nedokázal včas uskočit – lavice ho smetla a ještě v pádu jsem mu prosekl hrdlo. Cinkání lžic o talíře ustalo, lidé se stáhli ke stěnám, střed místnosti se vyprázdnil. Že by byli jen tři? Opatrně jsem Marka prohledal, vzal mu váček s penězi a meč. Mark používal meč s jílcem pro jeden a půl ruky, s prodlouženou osmihrannou hlavicí. Byla to mnohem lepší zbraň, než jsem měl já. Dva muže jsem nechal být. Musel bych se příliš přiblížit k lidem namačkaným u stěn. Pomalu jsem kráčel ke dveřím. V pravé ruce meč, v levé napůl složený plášť. Nejnebezpečnější okamžik nastane, až se pokusím otevřít. Pokud jsou dva a stojí po obou stranách, jeden z nich mě pravděpodobně dostane. Potřeboval jsem vypadnout co nejrychleji, protože venku určitě nechali zálohu. Nedíval jsem se do žádného určitého bodu, spoléhal jsem na periferní vidění. V jídelně se rozhostilo ticho, mé kroky se hlasitě rozléhaly, někdo těžce dýchal. Zašustění látky, kradmé zavrzání podlahy, bubnování deště na střechu. Stál jsem u dveří a tajil dech. Ruku s pláštěm jsem opatrně přibližoval ke klice. Zvuk oceli tažené z kožené pochvy. Bleskově jsem se otočil doprava, instinktivně se zaštítil středním krytem, plynule pokračoval v otočce a odvrátil i druhý meč. Chlap mou reakci očekával a navázal dalším útokem. Věděl jsem, že zpátky to nestihnu, a nouzově jsem se kryl rukou s pláštěm. Čepel meče prošla skrz a zasáhla mě na předloktí, přitom však uvízla v záhybech látky. Natlačil jsem se na něho, tím mu zabránil uvolnit zbraň a současně jsem se dostal z dosahu chlapíka vlevo. Udeřil jsem ho hruškou jílce do spánku. Šel k zemi. Chlap vpravo zaváhal, a to mi zachránilo život, protože jsem se příliš zdržel. Odhodil jsem plášť, abych mohl lépe manévrovat, a vykročil k němu. Krvácel jsem, ale věděl jsem, že mám dost času, než mě ztráta krve oslabí. Ustupoval, odvaha ho opustila.

„Prosím, pane, ne. Nezabíjejte mě,“ žadonil.

Nepokusil se ani pozvednout meč. Bodl jsem ho přesně do srdce.

Přímo v jídelně jsem si stáhl levačku obinadlem, a potom spěšně všechny prohledal a zajistil, aby nikdo nepřežil. Mužů venku, pokud tam nějací čekali, jsem se už nebál. Našel jsem celkem sto zlatých a šek na pět set, splatný u místního bankéře. Když jsem odcházel, zastavil mě ve dveřích majitel vyvařovny.

„Nic proti vám nemám, pane, pouze jste se bránil. Ale co ti mrtví?“

Zastavil jsem se. „Kolik se platí za nejlacinější pohřeb?“

„Dva stříbrné, pane.“

Položil jsem na stůl zlaťák a odešel.

Zaplatil jsem i za pohřeb ženy, se kterou jsem strávil noc a o níž jsem ani nevěděl, jak se jmenuje. Možná měla blízké, o které se starala – děti, rodiče, sourozence. Nemohl jsem jim pomoci, i kdybych chtěl. Vybral jsem si přemrštěně drahou hospodu v centru města a objednal si místní specialitu: ohnivou lodnickou kořalku. Umřela kvůli mně nevinná žena, zabil jsem pět lidí, z toho jednoho v bezvědomí a jednoho ochromeného strachy. Udělal jsem to, aby mě už nikdy nemohli napadnout, ale přesto mi bylo na zvracení. Kořalka chutnala tak, jak měla. Odporně pálila v hrdle, až se mi z ní dělaly mžitky před očima. Po poledni a druhé láhvi slepeckého dryáku se v hospodě objevil Eduard.

„Slyšel jsem, co jste udělal dole ve městě.“

Vypil jsem toho hodně, ale nebyl jsem opilý. Pozoroval jsem ho jako přes clonu padající vody.

„Takovým talentem, jako máte vy, je škoda mrhat. Nepromyslíte si ještě mou nabídku?“ pokračoval úlisně.

Měl pravdu. Měl jsem talent, nebo nadání, říkejte si tomu, jak chcete – ať jsem se hnul kamkoliv, všude kolem mě umírali lidé. Vinní, nevinní, všechno jedno.

„Mám peníze. Vašich tisíc mě nezajímá,“ odpověděl jsem mu a nalil si dalšího panáka.

„Jsem si toho vědom a zvyšuji cenu na pětinásobek.“

Kdybych byl střízlivý, okamžitě bych utekl, protože tolik peněz se nabízí za vraždu velekněze, krále nebo boha.

„Fajn. O koho jde?“

„Berete to?“

Přemýšlel jsem jen chvíli. Bylo mi všechno jedno. O jednu mrtvolu více nebo méně.

„Ano.“

Ukázal mi obrázek člověka, kterého jsem měl zabít, dal mi kuši a jeden šíp, k tomu tisíc zlatých zálohy. Doporučil mi, abych na dotyčného střílel ze vzdálenosti alespoň sedmdesáti metrů. Z blízka prý se nikdy nenechá překvapit. Už dříve jsem slyšel o válečnících, kteří mají tak citlivé smysly a vnímavé podvědomí, že je téměř nemožné zabít je ze zálohy. Věřil jsem mu. Určitě mi nedával tolik peněz pro nic za nic. Zaplatil jsem a odešel z hospody. V okamžiku, kdy jsem zakázku přijal, jako by někdo přehodil výhybku. Neváhal jsem, nepochyboval, zda jednám správně. Soustředil jsem se pouze na to, abych toho muže zabil.

V obchodě jsem si koupil tucet šípů do velké kuše a šel za město zbraň zastřílet. Lučiště nebylo vyrobeno ze dřeva nebo ze železa, ale z několika různých materiálů. Na vnitřním oblouku jsem rozeznal rohovinu, ve středu vrstvu dřeva a co tvořilo vnější část lučiště, jsem nezjistil. Při napínání kuše jsem i přes pomoc pákového mechanismu musel napnout všechny síly – měla tah alespoň sto třicet kilogramů. Z pytle naplněného travou jsem udělal terč velikosti a tvaru lidského trupu, zavěsil ho na strom a odpočítal sto kroků. Mám dlouhé kroky, vzdálenost byla určitě větší než osmdesát metrů. Vystřelil jsem a hned napoprvé zasáhl. Šipka letěla neuvěřitelně plochým obloukem. Zkontroloval jsem terč a zjistil, že střela prošla pytlem i třicet centimetrů silným kmenem stromu za ním. Celoocelová střela, kterou mi dal Eduard, by prorazila i cihlovou zeď.

Tři dny jsem studoval zvyky svého cíle. Byl to chlap skoro stejně vysoký jako já, ale o hodně těžší a na pohled silný jako býk.Chodil v dlouhém plášti s vysokým límcem, v kožené čapce a kalhotách, na kterých byly patrné stopy po dlouhé jízdě v sedle. Bydlel v penzionu u Modré kotvy, každé ráno chodil do hospody v přístavu a každý večer se vracel zpátky do penzionu. Nezdálo se, že by pil. Pravděpodobně na někoho nebo na něco čekal. Vybral jsem si místo u rozbořené zdi na kraji přístavu a schoval se za ni. Celé dny pršelo, ale od chvíle, kdy jsem zabil Marka a jeho muže, mi déšť nevadil. Zvykl jsem si na zvuk vody stékající po mém plášti, na neustálé mokro v botách, na vlhké oblečení. Naučil jsem se rozeznávat nevýrazné objekty v neustále zasmušilé krajině. Stál jsem v dešti za zdí s připravenou kuší a čekal, až se dveře hospody otevřou a on se objeví venku. Představoval jsem si okamžik, kdy stisknu spoušť, okamžik bezhlučného letu šipky, okamžik zásahu. Dál jsem si nepředstavoval nic.

Ve stínu pod okapem se něco pohnulo, otevřely se dveře a někdo vyšel ven. Zamířil jsem, ale podle způsobu chůze jsem poznal, že je to někdo jiný. Až napodruhé jsem měl štěstí. Zaměřil jsem jeho tělo zářezem mušky a zatajil dech. Ale potom jsem kuši odložil. Těsně před tím, než jsem zmáčkl spoušť, jsem si představil, jaké to bude, až ho zasáhnu. Možná mám zabíjení v krvi, ale střelbu ze zálohy ne. Tak by to udělal můj otec. S kuší v ruce jsem přelezl zídku a klusal k cestě, abych ho dohonil.

„Hej, pane, počkejte!“ zavolal jsem.

Otočil se a zastavil.

Přišel jsem až k němu, kuši jsem stále držel ve svěšené ruce.

„Dostal jsem peníze za to, že vás zabiji.“

„A proč už jste to neudělal?“ zeptal se a ukázal na kuši.

Poprvé jsem ho viděl zblízka. Měl vrásčitou tvář, masivní čelist, velká ústa plná bílých a rovných zubů. Oči byly v šeru deštivého dne zelené. Jeho pěsti připomínaly palice na roztloukání kamenů.

„Udělám to mečem.“

„Raději jsi měl střílet, mládenče.“

Odhodil jsem kuši, svlékl si plášť a postavil se do střehu.

Následoval mě. Spletl jsem se, byl mnohem mohutnější, než jsem si myslel, ale to stejně nehrálo roli.

„Kolik ti dali?“ zeptal se.

„Pět tisíc.“

„To není špatná cena.“

Naše meče se poprvé zkřížily. Byl lepší, mnohem lepší než já. Byl lepší než můj otec, než kdokoliv, s kým jsem se kdy utkal nebo koho jsem viděl. Netrvalo to dlouho a ležel jsem na zemi v bahně. Krvácel jsem z půltuctu ran, všechny byly těžké a za to, že jsem zatím žil, jsem mohl děkovat jen štěstí a své houževnaté konstituci.

Stál nade mnou a zakrýval mi půlku olověně šedé oblohy. Pomalu otřel z meče mou krev a zasunul ho do pochvy.

„Jsi dobrej mládenče, vážně dobrej. Ale na tohle řemeslo nemáš. Chybí ti tvrdost. Už třicet let zabíjím za peníze a nikdy jsem neváhal, když jsem mohl střelit zezadu. Na to ti přísahám. Dej se na něco jinýho. Pokud přežiješ.“

Odešel. Ležel jsem v bahně, umíral jsem a byl jsem šťastný. Po dlouhé době jsem si uvědomil cenu života, znovu jsem objevil jeho krásu, jeho hodnotu. Najednou jsem věděl, že na něm lpím jako nikdo jiný, že si ho vážím a chci ho žít. Svět byl plný věcí stojících za vidění, na zapomenutých policích se válely knihy plné myšlenek, které zatím nikdo kromě autorů neocenil. A možná na mě někde čekala žena, kterou bych mohl milovat. Smrtelná únava a opotřebovanost posledních dvou let ze mě spadla, byl jsem to opět já jako dřív. Nebo skoro jako dřív. Ucpal jsem si rány blátem a začal se plazit k nejbližšímu domu. V oknech se svítilo, doufal jsem, že tam najdu nějakého naivního hlupáka, který mi pomůže.

Cherchez la Femme

Svět se utápěl v bílé mlze a stromy okolo se v prudkém větru ohýbaly hned na jednu a hned na druhou stranu. Chtěl jsem se rozhlédnout, ale tělo mě neposlouchalo. Zazněl buben. Monotónní rytmus pronikal hluboko do nitra mozku a probouzel vlny trýznivé bolesti. Potom někdo zavěsil do mlhy ohnivou kouli. Sálala žárem, kůže na temeni se mi začala škvařit. Pokusil jsem se odhalit hlupáka, který kouli do prostoru umístil, ale stále jsem se nedokázal ani pohnout. Bolest působená bubnem a horko mě přiváděly k šílenství. Abych se nezbláznil, soustředil jsem se na les okolo. Stromy tančily v bubeníkově rytmu. Zaklel jsem, protože to nedávalo smysl. Po půlce věčnosti se bílá mlha rozptýlila a pulsující bolest přerostla v agonii. Někdo zasténal. Měl popraskané a okoralé rty, k tomu pekelnou žízeň. Ten někdo jsem byl já. Ohnivá koule nad mou hlavou bylo slunce a klátící se stromy muži pochodující přede mnou. Stále jsem však nedokázal otočit hlavou a nemohl jsem najít vlastní ruce. Až po chvíli jsem je objevil po stranách ve výšce obličeje, asi půl metru daleko. Vypadaly ochable a nemohoucně, jako by patřily někomu jinému. Rozlehlo se prásknutí bičem, někdo zaúpěl. Bolest hlavy ustoupila a mé myšlenky se přestaly podobat leklým rybám uvězněným v roztaveném asfaltu.

Pochodoval jsem uprostřed zástupu mužů, všichni jsme měli hlavy a ruce uvězněné v dřevěných kládách sevřených koženými popruhy. Abychom do sebe svými rozměrnými obojky nenaráželi, klátili jsme se ze strany na stranu ve stejném v rytmu. Podél zástupu projížděli muži na koních a nutili nás držet formaci. Jezdci byli oblečení do uniforem crambijské armády. Buď jsme všichni byli odvedenci, podle dřevěných límců nedobrovolní odvedenci, nebo trestanci. Nepamatoval jsem si, že bych plánoval narukovat do armády, a ani jsem si nevzpomínal, že by mě v poslední době stíhali kvůli nějakému zločinu. Všechny jsem spáchal hodně daleko odsud. Při přemýšlení jsem však zjistil, že má paměť má příliš mnoho děr. Možná jsem si opravdu přál stát se pěšákem Jeho imperiálního Veličenstva a trmácet se v poutech vedrem. Nepřipadalo mi to však pravděpodobné.

Konečně jeden z důstojníků vyhlásil přestávku. Zůstal jsem stát o chviličku déle než ostatní, abych zjistil, kolik nás tady je. Had mužů s kládami se táhl na obě strany, až kam jsem dohlédl, uniformovaných vojáků jsem spatřil několik desítek. Zavalitý chlapík se seržantskými výložkami, doprovázený dvěma pomocníky s vědrem, procházel mezi muži a dával jim napít. Každému jednu naběračku. Nemohl jsem se dočkat, až na mě přijde řada, očima jsem stále proměřoval naběračku a prosil jsem štěstěnu, aby mi ji seržant nabral plnou. Měl jsem žízeň, pekelnou žízeň. O chvíli později se ke trojici připojil důstojník s písařem. Důstojník si každého odvedence prohlédl a nadiktoval písaři krátkou poznámku. Pomalu se ke mně blížili; podle způsobu, jakým pomocníci vědro nesli, vody už pořádně ubylo. Důstojník měl uniformu šitou na míru, podle výložek šlo o poručíka a zlaté lemování prozrazovalo, že je zároveň i šlechtic. Plebejové, ať už v jakékoliv hodnosti, měli v crambijské armádě lemování stříbrné.

Konečně dorazili až ke mně. Seržant mi u úst přidržel plnou naběračku vody. Už napohled byla voda nádherně studená a osvěžující. Bylo mi úplně jedno, že ze stejné naběračky přede mnou pilo několik set jiných mužů a spousta z nich má pravděpodobně kapavku, syfilis, lepru a bůhvíco ještě. Začal jsem pít, hltavě, ale současně tak, abych nevybryndal ani kapku.

„Ty vypadáš, kdo tě tak zřídil?“

Poručík mi stříbrem zdobeným jezdeckým bičíkem natočil hlavu, aby si mě mohl lépe prohlédnout. Vůbec ho nezajímalo, že jsem kvůli němu přišel o dobrou polovinu obsahu naběračky, která se vylila na zem.

„Hrůza, tentokrát jsme nabrali ten nejhorší plebs,“ pokračoval v hodnocení mého zevnějšku.

Písař mu automaticky přikyvoval. Bylo mi jedno, co o mně říká. Ani jako kluk jsem nebyl žádný krasavec, spíše naopak. Nebyl jsem však ani žádná zrůda a lidé se při pohledu na mě neodvraceli. Potom, co mi v průběhu let pár snaživců vylepšilo můj příliš protáhlý a kostnatý obličej několika jizvami a dvakrát přeraženým nosem, to bylo o poznání horší. Přesněji řečeno o hodně horší, ale zvykl jsem si a dokázal jsem s tím žít. Opravdu mi bylo jedno, co si o mně ten arogantní a nafintěný poručík myslel, potřeboval jsem se jen pořádně napít.

„Vylil jste mi vodu, pane. Mohl bych dostat ještě jednu naběračku?“ řekl jsem, jak nejklidněji a nejzdvořileji jsem dokázal.

Možná si vztek přečetl v mých očích.

„Nebuď drzý, parchante! Teď jsi pěšákem císařské armády! Tady ti ty tvoje způsoby vyženeme z hlavy!“

Švihl mě tím svým bičíkem přes tvář. Prosekl mi kůži, cítil jsem, jak mi po líci stéká krev. O jednu jizvu více nebo méně, jaký je v tom rozdíl? Žluč ve mně vařila. Mohl být stejně starý jako já, byl dobře stavěný, s napomádovanými vlasy a hladkou pletí, nadějný potomek šlechtického rodu na prahu zářné kariéry. Věděl jsem, že další vodu nedostanu, proto jsem si přestal hrát na poslušného chlapečka.

„Nejsem vojákem Jeho imperiální Výsosti, protože jsem nesložil přísahu. Právě jste udeřil do obličeje svobodného občana, což je provinění proti zákonu Jeho císařské Excelence. I když předpokládám, že takovou věc se svým intelektem nemůžete pochopit.“

Mé řečičky o provinění proti zákonu byly jen akademické žvásty, ale rozčílily ho pořádně. Pravděpodobně absolvoval s vyznamenáním vojenskou akademii a nebyl připraven na to, aby se nějaký obejda vysmíval jeho inteligenci.

„Ty bastarde! Však já tě naučím!“ zařval a znovu mě šlehl bičíkem. Uhnul jsem a rána se neškodně zastavila na dubovém dřevě mého límce. To ho rozzuřilo ještě víc a začal do mě kopat hlava nehlava. Seržant se ho snažil slovně zastavit, ale samozřejmě marně. Skrčil jsem se, počkal, až se napřáhne k dalšímu kopanci, a v poslední chvíli mu nastrčil břevno klády před holeň. Zavyl bolestí a skácel se na zem; vzápětí vyskočil s mečem v ruce. To už se k nám sbíhali další vojáci, kteří ho nakonec zadrželi.

„Pusťte mě,“ prskal jako podrážděná kočka, „jsem šlechtic a důstojník, nemáte právo mě držet!“

„Pusťte ho,“ ozvalo se za mými zády.

Přetočil jsem se na zemi, abych příchozího viděl. Zlaté generálské výložky, jestřábí tvář se studenýma pronikavýma očima a nádechem nedefinovatelného lesku. Inteligentní, odměřený, nebezpečný. Díval jsem se na generála hraběte Edmunda de Glowa, nejlepšího důstojníka císařovy armády. Viděl jsem jeho portréty vystavované ve velkých městech císařství při jeho válečných triumfech; vždy stál stranou politických pletich a vždy a za všech okolností podporoval císaře. Říkalo se o něm, že na něj se může imperátor spolehnout víc než sám na sebe.

„Co se tady stalo?“ zeptal se a podíval se přitom na seržanta, který rozděloval vodu.

Voják začal něco nervózně vysvětlovat, ale de Glow ho posunkem zastavil.

„Zajímá mě, zda tento muž,“ ukázal na mě, „napadl tady poručíka Horowitze.“

Zamrazilo mě. Stačilo slovo a houpal bych se na oprátce. Seržant to věděl také.

„Ne, to markýz Horowitz,“ podařilo se mu říct bez zakoktání.

„Stačí,“ zarazil ho opět de Glow.

„Poručíku, ukončete vydávání vody, dáme se opět na pochod. Zapamatuji si, co se tady dnes stalo, a chci vás mít ve svém vlastním úderném oddíle, abych se přesvědčil, zda jste hoden nosit uniformu důstojníka Jeho císařské Excelence,“ udělil de Glow rozkazy a odjel.

Horowitz se na mě nenávistně podíval. Chápal jsem ho, právě jsem se stal skvrnou na jeho čistém štítě.

„Za to mi zaplatíš!“ zasyčel.

„Pane? Kam ho mám zařadit? Musíme dokončit celou řadu, aby nevznikl zmatek,“ zeptal se ho písař.

„Dostane stejnou příležitost jako já. Zapiš ho do čelního oddílu hraběte de Glowa. Tak ho budu mít pod kontrolou a přesvědčím se, že si zaslouží nosit uniformu vojáka Jeho císařské Excelence.“

Pán poručil psovi a pes ocasu, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem to samozřejmě neřekl. Mohl by mě na místě probodnout.

Opět jsme se dali na cestu. Přestávka mi pomohla, a i když se mi stále lepil jazyk na patro, cítil jsem se lépe. Dokonce jsem si i vzpomněl, co způsobilo, že jsem se chystal padnout pro moc a slávu crambijského císaře. Samozřejmě za to mohla žena.

Vzhledem k mému vzhledu – k odpuzujícímu a strach nahánějícímu obličeji je třeba připočíst dvoumetrové vyzáblé a zjizvené tělo, na kterém můžete studovat každou šlachu a sval – nejsem právě středem pozornosti té přitažlivější poloviny lidstva. Když stojím o společnost, musím za ni zaplatit a obvykle trojnásobek toho co jiní, normální muži. Stejně to pak celé nestojí za nic, protože se mě holky bojí a ty, co se nebojí, jsou zase na mě příliš otrlé. V Hyaši, nejjižnějším přístavu impéria, jsem potkal takovou malou drzou hnědovlásku, které naprosto nevadilo, jak vypadám. Byla s ní dokonce i zábava. Během večera jsme spolu navštívili několik hospod a kabaretů a nakonec jsme skončili v pokoji v docela slušném penzionu. Smála se mým vtipům, poslouchala, když měla poslouchat, a uměla citovat celé dlouhé pasáže ze Zkrocení zlé ženy, Hamleta a dalších divadelních her, které stojí za to. Uměla samozřejmě ještě spoustu dalších věcí a byla v nich ještě lepší než v recitaci. Možná mě mělo varovat, že se nezajímala o peníze. Ráno jsem se neprobudil v posteli, ale tady, v zástupu nedobrovolných odvedenců s kládou na krku. Musela mi nasypat něco do jídla, protože i když jsem toho ten večer vypil opravdu hodně, takový bolehlav a výpadek paměti by pouhý alkohol způsobit nedokázal. Zřejmě mě prodala císařským verbířům, potvora jedna. Kdyby byla chytřejší, poznala by, že po dobrém by ze mě získala mnohem více. Ale možná jsem se jí nelíbil.

Během mého přemítání jsme dorazili k velké řece. Voda byla bahnem zbarvená do žluta, druhý břeh byl dobrých sto metrů daleko a proud uháněl tempem klusajícího koně. Transportní prámy už na nás čekaly. Jako by chtěli naplnit mé nejhorší obavy, nechali nám při převozu naše dřevěné límce na krku. S hlavou a rukama uvězněnýma v kládě se plavat nedalo. Pokud by se nějaký prám potopil nebo rozpadl, všichni by se utopili. Čekal jsem, až na mě přijde řada, a snažil se přijít na to, co se tady děje. Žlutá řeka se podle mých geografických znalostí jmenovala FewGhaka a tvořila přirozenou jižní hranici impéria. Za ní se rozkládala jen tropická džungle osídlená primitivními kmeny lovců lebek. Podle některých učenců tam kdysi dávno sídlila rozvinutá kultura, ale to muselo být ještě před tím, než celé území pohltila džungle. V tropické džungli, v prostředí deštných pralesů nemůže žádná kultura ani vzniknout, ani přetrvat. Z Vespadovy Historie vzestupu Crambijského impéria jsem si pamatoval, že v průběhu posledních dvou set let se kmeny pralesních lidí několikrát pokusily přejít přes řeku a posunout hranici zpět na sever. Nikdy se jim to nepodařilo, protože byli nejednotní a špatně organizovaní.

Během několika hodin se na levém břehu FewGhaky shromáždily všechny de Glowovy síly. Odhadoval jsem, že má s sebou tři tisíce lidí, z toho tisícovku tvořili ubožáci jako já a další tisícovku nebojové zásobovací jednotky. Na invazní armádu nás bylo příliš málo, na pohraniční oddíl příliš mnoho.

Z myšlenek mě vytrhlo poděšené hulákání. Jeden z prámů najel uprostřed řeky na mělčinu. Dřevěná plošina se stočila, proud se víc opřel do jedné strany a nahrnul vodu na prám. Lidé poděšeně uhýbali a narušili křehkou rovnováhu už tak dost přetíženého plavidla. Někdo se pokusil zjednat pořádek, ale jeho hlas zanikl v neartikulovaném křiku. Lana, která celý prám držela pohromadě, zapraskala, plošina se rozpadla na množství hrubě přitesaných kmenů, lidé popadali do vody. Za okamžik prudký proud strhl trosky i lidi pryč, na mělčině zůstalo jen pár šťastlivců. Šťastní byli jen do té chvíle, než si jich všimli krokodýli. Při příšerné podívané ruch na břehu poněkud utichl.

„Vztyk a do řady!“ zavelel seržant a dirigoval nás k dalšímu prámu.

Kláda kolem krku mi připadala náhle těžší a primitivní plavidlo, na které jsem si měl nastoupit, ještě zranitelnější.

„Nedovolím to! Prostě jim to sundejte!“ zaslechl jsem hádku.

Růžovolící tlouštík, oblečený v něčem, co víc než uniformu připomínalo polní kněžskou sutanu, se hádal s kapitánem, který velel naloďování.

„Ti muži se mohli zachránit, kdybyste jim ty pitomé klády sundali!“

Kapitán byl starší veterán se stříbrnými prýmky a nezdálo se, že by si z tlouštíka něco dělal.

„Nebudu riskovat, že někdo z nich uteče. Sundám jim je až na druhé straně. Dostal jsem rozkaz.“

Tlouštík se pokoušel dál protestovat, ale měl to marné.

„Naloďování velím já,“ uzavřel debatu kapitán. „Odveďte tady doktora Gausta, ať ho nemusím nechat zavřít pro porušení kázně,“ poručil dvěma mužům nakonec.

Gaust připomínal soptící růžový vulkán a kapitán se moudře otočil, aby mohl předstírat, že jistá jeho slovní vyjádření přeslechl. V uspořádaném útvaru nás odvedli na prám a převezli na druhou stranu. Tam nás bez dalších průtahů zbavili obojků a začali rozdělovat do jednotek. Večer jsme všichni slavnostně složili přísahu a stali se i před zákonem vojáky císařského impéria. Necítil jsem se kvůli tomu lépe.

Ležel jsem v polním stanu s dvaceti dalšími muži a stejně jako oni jsem měl u hlavy složený komínek s výstrojí. Jednoduchou helmu, krátký meč s širokou čepelí, pochvu se závěsným kroužkem na řemen a vojenskou misku na menáž. I přes dusno a zápach zpocených těl mužů ve stanu jsem cítil vůni cizího světa tam venku. Tady za řekou civilizace končila. Císař se celá desetiletí snažil posunout hranici dál, ale veškerá jeho snaha končila pár kilometrů za hranicí věčně zelené džungle. A to přesto, že proti němu stály jen izolované kmeny divošských bojovníků, kteří neznali ocel a nedokázali vzájemně spolupracovat. Také to byl svět, který ještě nikdo neprošel a pořádně nezmapoval. Ve vzpomínkách veteránů bojů s divokými kmeny se mluvilo o bezmezné víře domorodců, že jednou přijde muž, který je sjednotí, a oni zvítězí.

Stále jsem nechápal, proč se de Glow vylodil na druhém břehu. Na další pokus zmasakrovat divochy a zahnat je dál od hranice nás bylo příliš málo, ale možná jsem viděl jen kousek mnohem rozsáhlejšího plánu. Noc zestárla a zvuky nedaleké noční džungle získaly na síle. Kroky strážných, obcházejících okolo stanů, zněly náhle nervózněji. Mohl jsem utéct, ale nevěděl jsem, zda to chci. Přemýšlel jsem tak dlouho, až jsem usnul. Ráno mě vzbudila polnice.

Celý den jsme stavěli tábor, který měl sloužit jako naše trvalá základna, sekali vysokou trávu, budovali skladiště na pilotách a vztyčovali palisády pro případ nenadálého útoku. De Glow rozestavěl kolem hranice džungle řetěz hlídek. Horowitz na mě samozřejmě nezapomněl a přidělil mi půlnoční hlídku. Nevadilo mi to, protože spím málo a měl jsem možnost seznámit se o samotě s vůněmi a zvuky tohoto nového světa za řekou.

Dalšího dne už přišel na řadu kromě stavby tábora i výcvik nás nováčků. Pořadovou přípravou příliš neztráceli čas, naučili nás pár základních povelů a zbytek času věnovali šermu. Podle toho jsem usoudil, že jdeme opravdu do bojové akce. Nijak jsem se nepředváděl a odváděl jsem s vojenským mečem jen tolik, kolik po mně instruktoři požadovali. Přitom jsem přemýšlel, kam se poděla má vlastní zbraň, dlouhý meč se štíhlou čepelí z kvalitní chaabské oceli. Už jen za něj mohla ta holka dostat celé jmění.

„Seržante! Přenechejte mi na chvíli tohoto muže. Zdá se, že ho vaše lekce nebaví,“ vyrušil mě z myšlenek a automatického napodobování instruktorových ukázek jednotlivých technik známý hlas.

Markýz Horowitz si mě našel i tady. Docela jsem ho chápal. Kdybych před pěti lety neutekl z domova, pravděpodobně by ze měl teď byl také takový nafoukaný šlechtický spratek.

„Do střehu, vojáku!“ zavelel Horowitz a vzápětí mě napadl jedovatým sekem s plynule navázaným bodem na břicho.

Nechtěl mě nic naučit ani mě ponížit, chtěl mě zabít. Unikl jsem ležérním krytem, aby to vypadalo jako náhoda, a naznačil protiútok sekem rubem s následným navalením.

Horowitz mi hravě unikl a opět tvrdě zaútočil. Měl krásný meč, s mohutnou záštitou a odlehčenou čepelí, která vzdáleně připomínala mou původní zbraň. Čelil jsem mu skluzem, ale ne tak dlouhým, aby si nemohl myslet, že to opět byla pouhá náhoda. Muži nás obstoupili, vzdáleně jsem zaslechl zkušené hodnotící poznámky seržantů. Horowitz je slyšel také. Rozčilovaly ho, protože seržanti chválili mou obranu. Byl dobrý šermíř, ale vztek nikomu na obratnosti nepřidá. Nevěděl jsem, jak by to se mnou dopadlo, kdybych ho zabil, proto jsem využil jeho příliš rozmáchlého seku, přitočil se k němu a složil ho bočním přehozem, který se i buran, za jakého mě považoval, může naučit v hospodských rvačkách. Mužstvo mi aplaudovalo, ale věděl jsem, že za tenhle potlesk zaplatím.

„To stačilo,“ zastavil Horowitze v dalším pokračování, které by se zřejmě změnilo v jatka, pánovitý hlas.

„Nádherná ukázka šermu a zápasu, i když z vaší strany, markýzi, možná trochu zbrklá.“

De Glow se opět přiblížil jako duch.

„Zajděte si oba na ošetřovnu a ty se hlas u poručíka Benoa,“ ukázal na mě. „Chci tě mít v průzkumnickém oddíle.“

„Rozkaz, pane!“ odpověděl jsem.

Až teď jsem si uvědomil, že mám na levém předloktí povrchní šrám. Horowitz mě přece jen dokázal škrábnout.

Na ošetřovně nikdo nebyl, ale na stole jsem zahlédl složenou mapu. Rozložil jsem ji a snažil se vtisknout si nákres do paměti. FewGhaka kopírovala hranici ve zhruba západovýchodním směru a sto kilometrů západněji se do ní vlévala další velká řeka, LowGhaka. Na mapě byl její její tok značen přerušovanou modrou, což znamenalo, že ve skutečnosti toho o ní není mnoho známo. Než se spojí s FweGhakou, teče podle odhadu kartografa zhruba rovnoběžně s hranicí asi o dvě stě padesát kilometrů dál v džungli.

„Vy umíte číst?“

Do stanu vstoupil doktor Gaust.

„Eh, trochu,“ přiznal jsem částečně pravdu.

Lžu, jen když je to nezbytně nutné.

„Rok jsem chodil do církevní školy.“

Gaust přikývl. Okamžitě si všiml mého škrábance na předloktí a hřbetu ruky.

„Sedněte si, podívám se vám na to.“

Přestože byl tlustý, na rozdíl ode mě se v panujícím horku vůbec nepotil.

„Přivezou ještě další zásoby?“ zeptal jsem se.

Gaust se na mě pátravě podíval.

„Proč vás to zajímá?“

„No, zdá se mi, že na velkou výpravu do džungle jich máme trochu málo.“

„Umíte trochu číst a trochu se vyznáte v armádním zásobování?“

„No,“ pokrčil jsem rameny, „to jsou jenom zkušenosti starého vojáka.“

Nechtělo se mi vysvětlovat, že do svých dvanácti let jsem musel nastudovat historii všech velkých bitev, jejich pozdější rozbor a analýzu chybných nebo naopak geniálních rozhodnutí dávných vojevůdců.

„Jasně, vojáku, je vám sotva třicet, ale už jste starý. S tou rankou jsme hotovi. Kdyby se vám to zanítilo, stavte se,“ ukončil doktor Gaust ošetření.

Formálně jsem ho pozdravil a odešel hledat poručíka Benoa.

V táboře jsme zůstali ještě týden. Během té doby jsem se od verbířů, kteří zde byli s námi, dozvěděl, jak to se mnou vlastně bylo. Ta šikovná hnědovláska mě prodala armádě za pět zlatých a za meč od nich dostala dalších pět. Každý pořádný zbrojíř by jí za něj bez smlouvání dal stovku, ale to nemohla vědět. Možná jí to připadalo jako dobrý obchod, ale deset zlatých bych jí dal už jen za ten večer, který jsme spolu strávili. To také nemohla vědět. Při jednom z nástupů jsem zjistil, že mou starou zbraň má starší důstojník druhosledových zajišťovacích oddílů. Moudře jsem se ovládl a nechal to plavat.

Po týdnu výcviku a příprav jsme vyrazili. Než jsem se ponořil do napohled neprostupné zelené stěny, zhluboka jsem se nadechl. Měl jsem pocit, že mezi námi nebude mnoho těch, kteří ještě uvidí slunce.

Jako zvěd jsem postupoval v první linii. Spleť křovisek, rostlin, zakrslých stromů a lián byla tak neprostupná, že jsem musel téměř neustále používat těžkou mačetu. Nad zeleným chaosem se do výše mnoha desítek metrů vypínali pralesní velikáni, kteří zcela zastiňovali oblohu a měnili světlo jasného poledne v šeravé přítmí. Okamžitě jsem se začal zalykat horkem a pokožku mi pokryl olejovitý film mého vlastního potu. Vzduch byl vlhký a připadalo mi, že v něm kapičky vody dokážu přímo nahmatat. Prales okolo kypěl životem. Pod každým listem a v každém kousku tlející půdy se skrývaly myriády brouků, housenek a nejrůznějších larev, ve vzduchu se vznášeli ptáci tak malí, že se to zdálo nemožné, motýli a brouci s klepety dlouhými jako mužské prsty byli naopak neskutečně velcí. A také jedovatí. Během prvního dne jsme ztratili sedm mužů jen díky uštknutí hady a poštípání malinkými broučky, kteří se skrývali v dužnatých stoncích rostliny připomínající kapradí zkřížené s přízemní palmou.

V noci jsem nemohl usnout a poslouchal jsem šramotivé zvuky života okolo. Stačil den, abych pochopil, že do deštného pralesa, do džungle rozkládající se v mnoha patrech nad sebou, nepatříme. Když mi přes hruď přeběhlo něco chlupatého, vzdal jsem to a udělal si z deky jednoduchou hamaku zavěšenou mezi dvěma blízkými stromy.

Ráno následujícího dne jsme začali počítáním mrtvých. Dvanáct lidí. Všichni měli modré rty a žíly na spáncích naběhlé až k prasknutí. Gaust chtěl jejich těla prozkoumat, proto jsme se chvíli zdrželi. Když jsem mu nesl Gavrila, muže, se kterým jsem měl být v páru, přistihl jsem ho nad otevřeným hrudním košem. Okolo se stahovala mračna much, ale zdálo se, že si jich nevšímá. Složil jsem tělo k ostatním a naklonil se nad provizorním pitevním stolem. Srdce, které držel v ruce, bylo oteklé a mělo divnou žlutou barvu.

„Nechápu to. Všichni byli pokousáni stejným způsobem, ale jeden měl vodu v plicích, druhý umřel na mrtvici, další se udusil,“ mumlal si sám pro sebe.

„Jak byli pokousáni?“ zeptal jsem se.

Ukázal na skupiny červených teček na nebožtíkově krkavici.

„Ty potvory cítí teplou krev a jdou po ní.“

Přikývl jsem.

„Určitě máte pravdu, ale obávám se, že si na to všichni budeme muset zvyknout.“

Já sám jsem měl na rukou stejné ranky. Svědilo to jako čert, ale škrábat jsem se neodvážil.

„Všichni jsme poštípaní na stovce různých míst, ale podle mě každého z těch mužů zabilo něco jiného. Něco, po čem se ohnali ve spánku.“

Gaust přikývl.

„Dobrý postřeh. Předpokládám, že to jsou také znalosti starého vojáka.“

„Ano, pane,“ zašklebil jsem se a zasalutoval.

„V pořádku, vojáku.“

Oplatil mi grimasu a na okamžik vypadal jako malý kluk.

„V tom případě bych vám doporučoval, abyste mě přestal zdravit způsobem příslušným jen nejvyšším velitelům a imperátorovým příbuzným.“

Škleb mi zatuhl na lících. To jsem si samozřejmě neuvědomil.

„Rozkaz, pane!“ zasalutoval jsem znovu, tentokrát podle řádů.

Gaust se mi zamlouval, jen jsem netušil, co tady dělá. Po krátkém ranním zdržení jsme pokračovali dál. Dvanáct mrtvých, zabitých jedovatým hmyzem, samozřejmě nemohlo de Glowa zastavit. Považoval jsem to za nemožné, ale džungle se stala ještě neprostupnější a nebezpečnější. Nechtělo se mi mávat mačetou od rána do večera a začal jsem si rostliny pozorně prohlížet. Kolem některých se dalo projít, aniž by se na člověka vzápětí vrhl roj hmyzu a poštípal ho až do krve. Jiné rostliny měly ostny, případně pichlavé chloupky zespodu listů, ale při troše šikovnosti také člověku nic neudělaly. Podobné pokusy mě stály spoustu bodnutí a popálení. Zapřísáhl jsem se, že pokud odsud vyváznu živý, stane se ze mě expert na flóru i faunu tropických džunglí.

Až do třetího dne jsem si myslel, že naším hlavním protivníkem bude jedovatý hmyz a hadi. Byl to omyl. Na pahorku, který zcela zanikal v zeleném moři, ale kde byl vzduch o poznání chladnější, jsme objevili primitivní vesničku místních obyvatel. Bylo to jen pár chýší z proutí a palmových listů a množství částečně obdělávaných malých políček, kde rostly batáty, cukrové stromy a chlebovníky. Viděl jsem, jak důstojníci jako jeden muž při našem hlášení zajásali. Neměli proč, protože tihle domorodci nebyli kanibalové ani lovci lebek. Divoši, které jsem z houští sledoval, byli příliš blahobytní na to, aby se živili lovem a válkou. Našli si místo, kde dokázali využít obrovské rostlinné bohatství džungle, a byli živi z jejích nespočetných plodů. Zemědělství je prvním krokem k civilizaci. De Glow nás průzkumníky stáhl a vyslal proti vesnici odpočinuté jednotky další linie. Co nedokázaly jejich meče, zlikvidoval oheň.

Seděl jsem v hamace a čekal, až začne vřít voda v kotlíku, když se mezi křovisky objevil Gaust.

„Mohu na chvíli, vojáku?“

Udělal jsem mu vedle sebe místo a nasypal do vřící vody pár snítek čaje. Kávu bych měl raději, ale tu mi všechnu ukradli po mém nepodařeném flámu.

„Nesdílíte všeobecné nadšení nad naším vítězstvím,“ začal Gaust rozhovor.

„De Glow ho sdílí?“ řekl jsem.

Gaust zavrtěl hlavou.

„Ne. De Glow byl vždycky zvláštní a uzavřený člověk, ale v poslední době se chová ještě nezvykleji než dřív. Jak si myslíte, že to bude vypadat dál?“ zeptal se. „Jsem zvědav na postřehy starého vojáka.“

Usrkl jsem horký čaj. Zaháněl žízeň lépe než studená voda a alespoň měl člověk jistotu, že v něm nejsou žádné živé breberky.

„S každým kilometrem, který postoupíme na jih, jsou stromy vyšší, podrost hustší a vzduch vlhčí. Další vesnici, pokud na nějakou narazíme, už nespálíme. Nebude hořet.“

Gaust se zavrtěl v hamace a ze záňadří mu do tlejícího listí vypadlo několik pergamenů. Než stačil zareagovat, dřepl jsem a podal mu je. Při té příležitosti jsem si je samozřejmě prohlédl. Byly na nich pečlivě vyvedené kresby rostlin, které rostly všude okolo. Většina obrázků byla opatřena popiskami, vyvedenými drobným, úhledným písmem.

„Co to je?“ zeptal jsem se a pergameny mu podal.

Gaust si je vzal a zamyšleně si je prohlížel.

„Jeden z důvodů, proč jsem tady. Chci nasbírat co nejvíce informací o místní flóře.“

„A ty další?“

Podíval se na mě a v očích mu zablesklo pobavení.

„A prozradíte mi vaše důvody, vojáku?“

„Ne.“

„Pak já také ne.“

Má předpověď týkající se džungle byla nepříjemně přesná. Naučili jsme se dávat si pozor na nejnebezpečnější jedovaté tvory, takže většinou umřel za den nejvýše jeden člověk, ale pět dní po mém rozhovoru s Gaustem jich bylo najednou sedm. Lékařova zpráva zněla: úmrtí vlivem přehřátí. Ve vedru a stoprocentní vlhkosti se člověk téměř nedokázal ochlazovat pocením a srdce některých to nevydržela. Pokračovali jsme dál. Vedro, námaha a vlhko nás trávily jako kyselina, z tváří se vytrácel výraz, muži napohled připomínali letargické malomocné. De Glowa to naprosto nezajímalo. Párkrát jsem ho zahlédl a zdálo se, že na něj džungle nepůsobí. Jen oči se mu leskly jako kočce.

Na skutečné lidojedy jsem narazil jako první. Byla to celá rodinka. Jeden dospělý muž, tři ženy a sedm dětí. Měl jsem štěstí, protože řídký závan větru ke mně přinesl kořeněný pach jejich těl, a to mě varovalo. Kotvili na velkém potoku, nebo spíše říčce, a z pirogy lovili ryby. Muž měl kolem krku náhrdelník ze zmenšených lidských lebek. V okamžiku, kdy jsem se vynořil z křoví, se na mě pokusil namířit úzkou, asi jeden a půl metru dlouhou trubici. Předpokládal jsem, že je to foukačka s otrávenou šipkou uvnitř. Zarazil jsem ho posunkem. Mohl jsem si to dovolit, protože jsem byl dobře krytý listovím. Naši muži mě následovali s odstupem nejméně dvou set metrů. Přestože jsem se je to snažil naučit, neosvojili si mou techniku pohybu pralesem. Nebyla to moje válka a každý den, každou hodinu jsem měl větší chuť zmizet. A už vůbec jsem kvůli císaři nechtěl zabíjet děti a ženy, i když to možná byli kanibalové. Ať si každý jí, na co má chuť. Ukázal jsem na ně, na loď a řeku, potom na sebe a naznačil jsem celý kruh okolo sebe. Po celou dobu jsem v druhé ruce držel vrhací nůž, připravený zarazit ho divochovi mezi žebra, kdyby se mě přece jen pokusil přechytračit. Ve chvíli, kdy uslyšel přicházející vojáky, přikývl. Zašeptal pár chraplavých slov, kterým jsem nerozuměl, jeho ženy v mžiku sbalily výstroj a než jsem se stačil nadechnout, pluli po proudu pryč. Nechal jsem je být a pokračoval v cestě.

Helmu, štít a těžký prošívaný kabát jsem dávno odložil. Nestály za námahu spojenou s jejich nošením. Plížil jsem se džunglí, jak nejtišeji jsem mohl, a měl jsem stále silnější pocit, že už nejsem sám. Byl to list pohupující se ve špatném rytmu, divný zápach ve vzduchu nebo mihnutí se temného stínu někde na periferii vidění. Trvalo to celý den. Vrhli se na nás, až když jsme se chystali utábořit. Kdyby počkali do setmění, dopadli bychom mnohem hůř. Vynořili se z džungle jako mrštné opice, vyzbrojeni praky, foukačkami a lehkými ručně házenými šipkami s křidélky z balzového dřeva a otrávenými hroty z rostlinných trnů. Ty byly ze všeho nejhorší. Každý divošský bojovník jich měl celou náruč. Šipky létaly rychle a přesně až do vzdálenosti třiceti metrů.

Nepoužíval jsem meč, protože byl příliš těžký a proti drobným mrštným lidojedům neobratný. V absolutním tichu jsem bojoval dvěma noži a zadržoval přitom dech, abych zaslechl zákeřný svistot doprovázející let vrhacích šipek. Z trávy přede mnou se vynořil shrbený dlouhoruký stín s kamennou sekerou v ruce, současně jsem zaregistroval jemný šelest. Praštil jsem sebou do trávy, šipka se zabořila mému soupeři do hrudi. To už se na mě vrhl někdo zleva. Ze země jsem ho kopl do slabin. Odletěl pět metrů daleko a zůstal bez hnutí ležet. Další pestře pomalovaný bojovník na mě skočil jen se šipkou v ruce. Musel jsem obětovat nůž, abych byl rychlejší.

Srážka trvala sotva deset minut, ale když útok skočil, bylo nás o padesát méně a polovičce mrtvých chyběly hlavy. Byli to opravdu lovci lebek a na náš účet se jim podařil dobrý lov. Napočítali jsme jen dvanáct mrtvých divochů.

Když jsme pročesali okolí a vykáceli bezpečnostní prostor, odbelhal jsem se do středu tábora, abych byl co nejdále od zelené stěny, která hrozila nebezpečím. Jako průzkumník jsem byl naštěstí zbaven povinnosti držet hlídky. Rozhodl jsem se hned druhý den zmizet. Pokud jsem to dokázal posoudit, nezaútočilo jich na nás víc než třicet a my měli dvakrát tolik mrtvých a zraněných. Připadalo mi, že celou záležitost brali spíše jako nějaké sportovní utkání, protože jsem zahlédl i děti a ženy. Nebo tady měla válka jiná pravidla a uřezávání hlav bylo jejich povinností. Nejhorší na všem bylo, že o pár kilometrů dále mohl čekat další kmen, který se už nemohl dočkat, až si to s námi rozdá. De Glow byl blázen, pokud se snažil probít do džungle bez podpory celé armády. Stavil jsem se na ošetřovně u Gausta. Otrávené šípy způsobily, že neměl téměř žádnou práci. Tvářil se zachmuřeně a vypadal sešle. Nabídl mi sklenku z voskem zapečetěné láhve. Byla to kořalka a po čertech silná. V místním podnebí jed, ale já jsem mu byl za toho panáka vděčný.

„Víte, co je zajímavé? Třetina mrtvých jsou důstojníci,“ řekl tiše.

Při řeči odvracel tvář, zahlédl jsem, že se mu oči lesknou slzami. Bylo zvláštní vidět plakat muže kvůli smrti a bolesti jiných cizích mužů. Gaust sem nepatřil – byl příliš citlivý pro válku a smrt. Možná byl dobrý lékař, který uměl přivádět na svět děti a pomáhat od malých bolestí, ale aby mu pod nožem umírali lidé, kterým se snažil amputovat končetiny zasažené jedovatým šípem, na to neměl.

„Důstojníci nosí přilby s chocholy. Asi se to divochům líbilo, a proto se na ně zaměřili.“

Na mé vysvětlení jen přikývl.

„Deset. Deset mi jich umřelo přímo pod rukama. U jednoho se zdálo, že jsem ho zachránil, ale potom ho během půlhodiny zabila nepředstavitelně rychlá sněť,“ opakoval mechanicky stále dokola.

Přinutil jsem ho vypít ještě jednu sklenu a uložil ho do hamaky. Před spánkem jsem se ještě prošel po táboře a navštívil zbrojíře. Zbraně mrtvých ještě nebyly rozebrány, všichni byli příliš unavení. V hromadě jsem našel svůj starý meč. Vzal jsem si ho a vracel se ke své ložnici. U důstojnického stanu někdo stál a pozoroval mě. Byla už téměř tma, nevěnoval jsem mu pozornost. To byla chyba.

Chystal jsem se utéct hned za rozbřesku, protože za tmy jsem se džunglí jít neodvážil. Vzbudili mě ještě před svítáním. Deset lidí, všichni s tasenými meč, velel jim Horowitz. I na něm se džungle podepsala. Tváře měl propadlé, poštípaný krk si rozškrábal do krve. Koledoval si, aby mu do ranek nějaká potvora nakladla vajíčka.

„Odevzdejte zbraň!“ přikázal mi.

Netušil jsem, co to znamená, proto jsem poslechl.

Předvedli mě před velitelský stan, předčasný budíček už vyhnal většinu mužů z jejich sítí.

I de Glow už byl vzhůru, nevypadal rozespale ani vztekle. Měl svůj standardní odměřený výraz.

„Pane generále, tento muž ukradl důstojníkovi jeho zbraň. Zde!“ přednesl Horowitz své obvinění a podal de Glowovi můj meč, který jsem si večer vzal z hromady po padlých.

De Glow přelétl zbraň letmým pohledem.

„Komu ten meč patří?“

Mlčel jsem, protože podle předpisů nesmí obyčejný voják mluvit s vyšším důstojníkem bez vyzvání a Horowitz by mě stejně přerušil. Doufal jsem, že teď se vše vysvětlí. Nijak jsem se neprovinil, zachoval jsem se přesně podle vojenského zvyklostního práva.

„Je můj, pane!“ přihlásil se k vlastnictví plešatý kapitán a vykročil o krok vpřed z hloučku.

Třásl se zimnicí a očividně nevěděl, co říká. Trpěl žlutou horečkou v poslední stádiu a byl už zřejmě v deliriu. Horowitz mu mohl namluvit cokoliv.

„To není pravda!“ vykřikl jsem a vzápětí jsem ležel na zemi sražený ranami dřevěného obušku ze dvou stran. Nečekal jsem, že Horowitz své lidi tak pečlivě instruoval, a promeškal jsem tak poslední příležitost k úniku.

„Deset ran karabáčem,“ vyřkl de Glow bez mrknutí oka rozsudek a vrátil se do stanu.

Deset ran vojenským karabáčem s železnými trny rozseká maso až na kost, z kůže nezůstane vůbec nic. Slabším lidem silnější rána někdy přerazí páteř. V prostředí, kde sebemenší oděrka hrozila infekcí a snětí a kde se vám v mase hemžily larvy cizopasníků, to byl jistý rozsudek smrti, který se vyrovnal inkvizičnímu mučení.

Bez okolků mě přivázal za ruce k břevnu a zdvihli do výše, abych se nohama nedotýkal země. Gaust se pokoušel protestovat, ale zbytečně. Kapitána, jehož prohlášení mě odsoudilo, museli odnést do ordinace, protože ztratil vědomí.

„Chcípneš, ty bastarde!“ zašeptal mi do ucha Horowitz, když mi kontroloval pouta na rukou.

„Uvidíme,“ zavrčel jsem.

Místo odpovědi mi plivl do tváře.

Rodila se ve mně nenávist. Horká a trpká nenávist. Snažil jsem se ji přiživit, rozdmýchat v plamen, který by mě udržel při životě. Kdyby se mi nevysmíval, asi bych umřel už při bičování. Horowitz vybral pro exekuci svalnatého pořízka s nízkým čelem. S požitkem si zkoušel karabáč na kmeni vzrostlé palmy a mlsně se přitom olizoval. Železné háčky zanechávaly v kůře na prst hluboké rýhy. Přistihl jsem se, že na rozdrásanou kůru zírám s vyvalenýma očima. Gaust mi vložil mezi zuby kus dřeva. Prokousnutí jazyka mi v té chvíli připadalo naprosto bezvýznamné. Soustředil jsem se na Horowitzovu tvář a připravil se na první ránu. Nenáviděl jsem ho a chtěl jsem ho vidět umírat. Usmrkaného parchanta, který mě chtěl zabít jen kvůli svému pošramocenému sebevědomí. Bastarda, usmrkance, fakana. Při první ráně jsem sebou křečovitě škubl, při druhé mi uniklo krátké zasténání. Při třetí jsem přestal vnímat svět, zůstal jen rozmazaný Horowitzův obličej. Při páté mi začaly téci slzy. Nebylo to bolestí, ale vztekem, že mi ubývají síly. Ještě při osmé jsem držel všechny svaly napnuté, abych si chránil páteř a důležité vnitřní orgány před zraňujícími železnými háčky. Devátou a desátou ránu si nepamatuji.

Probudilo měl bzučení much. Odporné a hlasité bzučení much. Chtěl jsem sebou škubnout, abych jim zabránil naklást vajíčka do otevřených ran, ale nešlo to. Ležel jsem na břiše na něčem pevném. Bál jsem se, co přijde.

„Buďte v klidu, vojáku, dávám na vás pozor,“ zaslechl jsem Gaustův konejšivý hlas. „Žádnou havěť k vám nepustím.“

Ležel jsem pod moskytiérou a Gaust se staral o drobné mušky, které pronikly jemnou tkaninou.

„Je to dobrý, vojáku.“

Věděl jsem, že mi lže, protože mnou lomcovala zimnice, špatně jsem viděl a připadalo mi, jako bych se pokoušel dýchat vodu. Často jsem ztrácel vědomí, ale Gaust, alespoň pokud jsem věděl, o mě neustále pečoval. Kupodivu jsme stále tábořili na stejném místě. Bylo mi hůř a hůř. Gaust tvrdil, že třetího dne přichází krize. Horečka mi pomalu stravovala srdce. Někdy bilo rychle a jindy pomalu, puls, který jsem dřív ve chvílích napětí slyšel jako pravidelné dunění zvonu, se změnil v jemné šelestění. Nechtěl jsem umřít, veškerou svou vůlí jsem bojoval proti smrti, proti chorobě, proti otravě krve a proti parazitům, kteří se všude kolem mě hemžili. Nechtěl jsem umřít, nechtěl a nechtěl. Ne z touhy po životě, či kvůli lásce a jiným krásným věcem, které za to stojí. Nechtěl jsem umřít, protože jsem toužil vidět umírat někoho jiného. Třetího dne večer Gaust usnul. Bylo mi špatně, bylo mi zle, bylo mi nejhůře od chvíle, kdy mě zbičovali. Vnitřnostmi mi prostupoval chlad, jako bych už byl napůl mrtvý. Smířil jsem se se smrtí, ne však s prohrou.

Setmělo se, věčné bzučení ustalo a zdálo se mi, jako by se ochladilo. Zřejmě za to mohla horečka. Odhrnul jsem moskytiéru a postavil se. Gaust spal na židli se zakloněnou hlavou jen kousek ode mě. Připadal jsem si jako ze skla, napůl nehmotný, duch v hmotném světě. Když jsem však prsty obemkl rukojeť karabáče, na němž ještě hnily kousky mých vlastních zad, část sil se mi vrátila. Dovrávoral jsem k důstojnickému stanu. Bylo mi jedno, jestli mě někdo uvidí. V druhé ruce jsem měl nůž a byl jsem připraven zabíjet. Horowitze jsem našel hned, spal u kraje. Udeřil jsem ho rukojetí karabáče do spánku. Škubl sebou a zvláčněl. Mrzelo by mě, kdybych ho zabil. Přehodil jsem si ho přes rameno a odnesl o kus dál do džungle. Pořád jsem si připadal jako papírová loutka, ale když jsem ho nesl, ani se mi nezdál těžký. Dal jsem mu roubík a přivázal ho vestoje ke stromu. Můj pohyb probudil spící hmyz, za chvíli kolem nás bzučela celá mračna much, moskytů a další havěti. Cítil jsem, jak mi usedají na rozbitá záda, ale bylo mi to jedno. Za chvilku si budou moci vybrat. Počkal jsem, až se Horowitz probere a pozná mě. Našel jsem kus světélkujícího tlejícího dřeva, abych se mu podíval do očí. Vypadal jako vyděšený králík. Nebylo mi ho líto. Ani trochu. Dal jsem se do toho. Karabáč v nočním klidu dopadal s mlaskavým zvukem. Při páté ráně vypadl Horowitzovi z úst roubík a začal křičet. Nepřestal jsem. Měl lepší výdrž než já a omdlel až při poslední, desáté ráně. Tma ožila pohybem, hlídky se snažily zjistit, co se děje. Bez skrývání jsem se vrátil do Gaustova stanu. Měl jsem štěstí. Buď mě nikdo neviděl, nebo mě nikdo vidět nechtěl.

Z mdlob jsem se probral až ráno, nade mnou stál de Glow.

„Mám důvodné podezření, že to udělal on,“ řekl někomu za mnou svým ledově klidným hlasem.

„Hrabě, bděl jsem nad ním celou noc. Netuším, co se mezi vašimi vojáky děje, ale tento muž neopustil stan. Navíc má smrt na jazyku. K tomu, co popisujete, by bylo třeba pěti silných mužů,“ protestoval Gaust.

Neměl pravdu ani v jedné věci. Neměl jsem smrt na jazyku. Sídlila mi v žaludku, ve střevech, v hlavě, prostě všude. Byl jsem jí prosáklý skrz naskrz.

„Věřím vám. Přinesou sem Horowitze. Udělejte pro něj vše, co bude ve vašich silách. Byl to slibný důstojník,“ pronesl de Glow po krátké pauze.

Udělalo mi radost, že o něm mluvil v minulém čase.

Protože jsme oba potřebovali rovnou podložku, leželi jsme s Horowitzem vedle sebe. Jiný stůl v táboře nebyl. Krev, pot a hnis z nás stékaly a mísily se na vyhlazených dubových prknech, byli jsme si blízcí jako dva milenci. Náš stav byl obdobný, protože v noci se mi rány opět otevřely. Když jsem neslyšel jeho sténání, slyšel jsem své vlastní. Gaust na naše záda vyplýtval poslední zbytek kořalky. Agonie trvala další tři dny, pak přišla nová krize a já kupodivu přežil. I Horowitz se probral. Dýchal mělce, žíly na zápěstí a krku měl naběhlé, puls sotva znatelný. Pozoroval mě napůl příčetným pohledem. Měl poraněný hrtan a díky tomu nikdo nerozuměl jeho blouznění.

„Jestli to přežiješ, nechám tě být,“ zašeptal jsem mu od ucha.

Oči dostaly skelný lesk. Umřel.

„Jste hrdý na to, co jste udělal?“ zeptal se Gaust.

V temném koutě stanu jsem ho přehlédl. Během týdne, kdy jsem o sobě nevěděl, shodil snad deset kilogramů a už ani vzdáleně nepřipomínal blahobytného tlouštíka.

Pokrčil jsem rameny, ale jen lehce, protože jsem stále cítil všechny rány.

„Já pravidla téhle hry nevymýšlím. A pokud nechci umřít, musím se jimi řídit.“

Neodpověděl mi, jen zavřel oči a nepřestával vrtět hlavou.

Brzy jsem pochopil proč.

Zatímco jsem se dával dohromady, jsme se nepohnuli z místa ani o píď, protože de Glow se rozhodl vyčistit co nejširší prostor za našimi zády. Padesátičlenné oddíly za pomoci domorodých stopařů najatých na východě celé dva týdny pročesávali oblast o rozloze zhruba dvou set kilometrů čtverečních. Výsledkem celé operace bylo pět zničených vesnic, celkem sto padesát zabitých nepřátel včetně žen a dětí a tři sta našich vlastních mrtvých. Dvě třetiny podlehly horečce, celkovému vyčerpání, uštknutí nebo nemocem, které nikdo nedokázal ani pojmenovat.

Ráno, než jsme se vydali na další pochod, měl de Glow krátký projev před nastoupenou jednotkou. Musel ho opakovat pětkrát, protože v džungli nebylo dost místa, kde bychom se mohli všichni shromáždit.

Mluvil o velké operaci armády, jejímž jsme prý předvojem. Naším úkolem bylo dojít až k LowGhace, přítoku FewGhaky, a tam vybudovat pevnost pro zásoby a jednotky, které se probíjejí po řece. De Glow mluvil svým typickým odtažitým způsobem bez špetky emocí. V jeho podání to vypadalo, že nás čeká pohodová procházka parkem, a ne minimálně dalších deset denních pochodů zeleným peklem.

De Glow byl možná arogantní hrabě, ale byl to vynikající taktik a stratég a v džungli se perfektně orientoval. Průzkumníci, kteří postupovali před pravidelnými jednotkami, pročesávali džungli v širokém vějíři; já jsem byl jedno z nejvzdálenější předsunutých tykadel. Po čase jsem zjistil, že než zástup neohrabaných lidí podráždí žahavé a bodavé obyvatele pralesa, lze hustým podrostem procházet bez větších problémů a nebezpečí. Pokud si člověk samozřejmě dával pozor a nerozšlápl hnízdo malých háďat, nebo neprotrhl síť chlupatých pavouků čekajících na kořist.

Džungle se stále měnila a během několika dnů jsme zjistili, že to, co jsme považovali za zelené peklo, bylo jen předpeklí. Za další dva dny jsem měl chuť říct ráj. Mírně zvlněný terén byl rozervaný spoustou hlubokých údolí a strží. V jednu chvíli si člověk myslel, že jde po rovině, a vzápětí zjistil, že se dívá na vrcholové větve stromů v propadlině před ním, na bizarně pokroucené, nemocně vyhlížející stromy utopené pod příkrovem okolní výše položené vegetace. Nikdy, ani na nejvyšším kopci nebo v okolí nejhlubších údolí, jsme nespatřili slunce. Probíjeli jsme se nekončícím šerem, zbrocení neusychajícím potem. Oblohu dokonale zastiňovaly pralesní velikáni, život bujel všude kolem nás, nad námi i pod námi.

Den byl sotva v polovině, ale už jsem měl čím dál tím členitějšího terénu a neproniknutelnější džungle plné zuby. Nejprve jsem se zastavil, jen abych si odpočinul, potom jsem si však všiml dvou nedávno ulomených větví položených na zemi křížem přes sebe. Vypadalo to jako znamení. Kapka poutu mi sjela z čela na nos a spadla do trávy. Džungle přede mnou vypadala ještě o poznání tmavší než jinde, terén mírně klesal. Varování? Pro koho? Na mé nevyřčené otázky mi odpověděly vzrušené výkřiky a zvuky boje. Zřejmě jsme narazili na vesnici. Skrčil jsem se u paty velkého stromu a rozhlížel se. Boj brzy utichl, do zvuků pralesa se vkradl šelest. Blížil se a ozýval se z mnoha míst současně. V zelené spleti jsem zahlédl černé postavy. Domorodci prchali. Neutíkali nejkratší cestou pryč od nás, ale rovnoběžně s naší předsunutou linií. Dřepěl jsem s mečem v ruce, čepel jsem držel v trávě, aby se v příšeří neleskla. Byl jsem do pasu nahý, pokrytý potem a špínou, doufal jsem, že mě přehlédnou.

Tři divoši se zastavili na světlině kousek ode mě. Muž a dvě ženy, jedna nesla v náručí batole. Byli malí, vzrůstem připomínali spíš děti. Starší žena ukázala směrem za překřížené větve a něco zadrmolila. Muž jen nesouhlasně zavrčel, rozkopl znamení, vzal dítě a pokračoval původním směrem. Ovanul mě jejich charakteristický kořeněný tělesný pach a byli pryč. Neproběhli ode mě dál než půl metru.

Zaslechl jsem hlas polnice oznamující, že dnes se utáboříme o něco dříve.

Byl to pochmurný večer, divoši se bránili jen chvíli, ale i tak dostali jedovatými šípy patnáct lidí. V průběhu noci na hlídky několikrát zaútočili a odnesli to další dva muži. Teď už jsme nemasakrovali napůl usedlé zemědělce, ale skutečné lovce lebek, lidojedy, pro které byl boj smyslem života. Šel jsem se podívat po Gaustovi.

Objevil jsem ho za zničenou chatrčí, právě kreslil. Vyhrabal ze země rostlinu s nepřirozeně velkým zbytnělým kořenem a snažil se její vzhled znázornit do co nejmenších podrobností. Vypadal unaveně a přepadle, ale kreslil soustředěně a se zaujetím.

„Co jste objevil?“ vytrhl jsem ho z práce.

„Tahle bylina se jmenuje Aquoe Paetl a většina učenců tvrdí, že vůbec neexistuje. Trochu se podobá mandragoře, ale ta v tropech neroste. Podle některých starých knih výtažek z kořene pomáhá proti spoustě nemocí a čaj z listů prodlužuje život.“

Pozoroval jsem ho. Když mluvil o rostlinách a o tom, jak se s jejich pomocí dá pomáhat lidem, rázem vypadal mnohem méně ustaraně.

„Vyzkoušejte to. Čtvrtina tábora trpí horečkou nebo zimnicí,“ navrhl jsem.

„Ale já to nevím jistě – jen jsem to četl ve starých spisech. Může to být jed!“ protestoval.

„Většina z nás stejně umře. Každá pomoc je dobrá,“ řekl jsem mu a šel spát.

Uvědomil jsem si, proč jsem odložil svůj útěk. Nechtěl jsem zde nechat Gausta samotného. Bez mých občasných návštěv by se za chvíli zhroutil.

Ráno jsem zjistil, že Gaust celou noc pracoval a namíchal celé litry mastí. Dokonce je připravil několika různými způsoby, aby zjistil, co bude nejlépe pomáhat. Jeho elixíry kupodivu zabíraly a Gaust jen zářil. S každým mužem, kterému dokázal pomoci, se mu vracel elán. De Glow nařídil den odpočinku, aby mužstvo pořádně nabralo sil.

Přemýšlel jsem o zkřížených větvích a o důvodu, proč za ně divoši nechtěli jít. Byl jsem však příliš unavený, abych se sám hnal někam dopředu. Měl jsem nepříjemný pocit, že ještě budu potřebovat veškerou svou energii, abych tohle dobrodružství ve zdraví přežil. Následujícího dne de Glow zavelel k dalšímu pochodu původním směrem, to znamenalo do oblasti označené zkříženými větvemi. Přestože to bylo proti řádům, požádal jsem ho o slyšení. Vzhledem k vysokým ztrátám v důstojnickém sboru mě povýšili na seržanta a mohl jsem si lehčí prohřešek dovolit.

De Glow mě mlčky vyslechl. Nebýt mokrých skvrn potu na jeho uniformě a rezavějících kovových knoflíků, vypadal by jako ukázkový kavalír. Já byl do půl pasu nahý, se dvěma noži za pasem, mačetou v koženém pouzdře na popruhu a mečem na zádech. Na uniformu už se tolik nedbalo jako na začátku. Ani to nešlo, protože látka ve vlhku hnila a trouchnivěla neskutečnou rychlostí.

„Rozuměl jsem vám, seržante,“ řekl pouze a propustil mě.

Rozkaz samozřejmě nezměnil.

Vyrazili jsme. Dal jsem si tu práci, abych předběhl další zvědy o sto metrů a doslova a do písmene po špičkách jsem postupoval vpřed. Nepřetržitě jsem se ohlížel, každou chvíli nasával vzduch nosem a naslouchal. Terén klesal a ještě více se setmělo, přestože podle nepolevujícího vedra panoval nad korunami stromů žár tropického dne. Sestupovali jsme do rozlehlého a hlubokého údolí. Odér džungle se změnil, půda změkla kobercem tlející vegetace. Až dosud jsme kráčeli po tvrdém povrchu, protože neskutečně rychlý růst i rozklad rostlin v deštném pralese neumožňoval nashromáždění rostlinných zbytků, jako to je v lesích mírného a severního pásu. Teď to bylo jiné. Podrostu ubývalo, až zůstala jen stromová patra vysoko nade mnou. Náhle jsem procházel černým sloupovím holých kmenů porostlých jemným chmýřím a hrboly cizopasných hub. Vrstva hnijících zbytků pod nohama se hemžila myriádami brouků a larev nejroztodivnějších tvarů. Věc kousek ode mě, kterou jsem považoval za balvan, se s lupnutím rozpadla a uvolnila do prostoru oblak rychle se rozptylujících výtrusů. Pochopil jsem. Tady džungle trávila sama sebe. Bez slunečního světla, ve vlhku a temnu, získávaly navrch pomalé rozkladné procesy, houby a plísně cizopasily na všem živém. Šramocení drobných obyvatel tlející hmoty působilo v jinak naprostém tichu děsivě. Zdálo se mi, že i kyslíku je tu málo, a přistihl jsem se, jak lapám po dechu. Opatrně, abych se ničeho zbytečně nedotýkal a nic neporušil, jsem se kradl dál.

Nakonec jsme údolím prošli, ale stálo nás to život čtyřiceti mužů. Sedm jich zabila houba, kterou jsem viděl puknout, ostatní zemřeli jen tak, bez zjevné příčiny.

Během dalších tří dnů na nás dvakrát zaútočili divoši, podle válečného malování patřili pokaždé k jinému kmeni. Zbraně měli stejné: praky, foukačky, malé luky s otrávenými šípy, vrhací balsové šipky, kopí… a džungli. Ta jim pomáhala ze všeho nejvíce. Čtvrtý den ráno se objevili první ‚plesniví‘. Začínalo to nazelenalým kolečkem v místě, kde se člověk nakazil, většinou na pažích nebo na ramennou. Na omak bylo kolečko sametové a postupně se rozrůstalo. Lidé trpěli stále silnějšími křečovitými návaly bolesti, až nebyli schopni chůze. V průběhu dvou dnů získala jejich pokožka nazelenalou barvu, a nakonec v bezvědomí umírali. Myslel jsem, že se Gaust každou chvíli zblázní. Ať dělal, co dělal, nic nepomáhalo. Nedokázal nakaženým ani ulehčit umírání. Na mé naléhání jednoho mrtvého otevřel. Všechny vnitřní orgány byly prorostlé sametově nazelenalou plísní. Ten večer seděl v mé hamace dlouho do noci. Zpočátku plakal, potom jen nesouvisle blekotal a třásl se. Byl to příliš citlivý člověk pro tenhle svět, lepší než my ostatní, a platil za to krutou daň. Dlužil jsem mu za svůj život a rád bych mu pomohl, ale netušil jsem jak. Tak jsem alespoň zůstal. Kdyby nebylo Gausta, dávno bych se otočil zpátky na sever a nechal de Glowa, ať si poradí, jak umí.

De Glow si dokázal vynutit kázeň ještě necelý týden. Reptání obyčejných vojáků se nepočítalo, protože mužstvo nadávalo tiše a jen když je nikdo neslyšel. Všiml jsem si však, že důstojníci se tváří stále zachmuřeněji a občas se po sobě dívají zkoumavými pohledy. Věděl jsem, že v okamžiku, kdy se naruší řetěz vojenského velení, kde de Glow zdvořile přikazuje důstojníkům, ti méně zdvořile, ale stále ještě poměrně slušně prohánějí seržanty, kteří už zcela bezohledně a bez skrupulí buzerují mužstvo, se celý zbytek naší jednotky rozpadne jako domeček z karet. Po dvou dnech pozorování jsem zjistil, kdo všechno patří ke konspirujícím důstojníkům. Soustředili se kolem šedovlasého kapitána, který řídil přeplavení FewGhaky. Zřejmě i jim se začal celý tenhle pochod do nitra džungle polykající lidské životy jako mravenečník mravence zajídat. Zatím jsme měli ztráty přes čtyřicet procent. Dost, aby se hrabě otočil a se ctí vrátil. Ani císař nebyl rád, když se se životy jeho vojáků plýtvalo jen kvůli taktickým cílům.

Vzpoura propukla dalšího dne ráno. Kapitán, doprovázený třemi dalšími důstojníky, čekal před stanem, až de Glow vyjde ven. Při příchodu hraběte obřadně zasalutoval a okamžitě spustil: „Pane, požadujeme návrat zpět do základního tábora.“

Mluvil jistě, beze stopy pochybností.

„Pro dnešní den jsem už rozkazy vydal,“ odpověděl mu klidně de Glow, přestože věděl, že tohle není pouhá debata mezi veliteli – ta by se odehrávala v ústraní, ne před obyčejnými vojáky.

Shromážděným důstojníkům nevěnoval žádnou pozornost, místo toho těkal očima po okolní džungli.

„Pokud nezměníte rozkazy, budu nucen vás zbavit velení,“ pokračoval kapitán, jako by byl na podobný obrat rozhovoru připraven.

„Zapomínáte, kdo má vyšší hodnost,“ řekl de Glow s vážnou tváří.

„Ne, pane. To je důvod, proč jsem vás nejdříve požádal. Máme důvodné podezření, že nejednáte podle rozkazů císaře. V tom případě mám právo a povinnost zbavit vás velení.“

Mužstvo se začalo shromažďovat okolo, ale všichni se drželi v ústraní, aby je nikdo nemohl s celou záležitostí spojovat.

„A tohle podezření jste nabyl jak?“ zeptal se de Glow posměšně.

„Od chvíle, kdy jsme opustili základní tábor, jsme nedostali žádnou zprávu, nedostihl nás jediný kurýr a nepřivezli žádné zásoby.“

„Máme dostatečné množství proviantu,“ opáčil de Glow.

„Ano, vzhledem k našim vysokým ztrátám. Navíc jsme nebyli informování, zda skupina, s níž se máme sejít na LowGhace, skutečně vyrazila. Bez ní je naše snažení zbytečné,“ pokračoval kapitán.

„Já jsem byl informován,“ řekl de Glow.

„Jak, pane?“

Hrabě sklouzl pohledem na muže před sebou. „Pokud už mi nemáte co říct, pusťte se do svých povinností, pane. Kázeňské důsledky z vaší neposlušnosti vyvodím později, až na to bude vhodnější doba,“ pokusil se ukončit rozhovor.

Kapitán zavrtěl hlavou.

„Tvrdil jste, že tahle operace je osobní aktivitou Jeho císařské Excelence, a citoval jste nám z jeho plánu. Prohledal jsem vaše věci, pane, a nenašel jsem vůbec nic. Žádné rozkazy, žádné seznamy hesel, žádné dokumenty, žádné výdejní příkazy pro vojenské sklady. Objevil jsem jen účty potvrzující, že částečně nesete náklady na celou výpravu sám. Zbavuji vás velení, pane!“ zakončil rázně.

De Glow ukročil levou nohou vzad, vzduchem zasvištěla štíhlá čepel v sérii oblouků, tři důstojníci šli okamžitě k zemi, jen kapitán se ještě držel na nohou, protože se stačil nouzově krýt levačkou. De Glow ukončil útok v nízké septimě. Dovolil kapitánovi sáhnout po zbrani, a pak ho sekem šikmo vzhůru přes ruku sťal. Coup de grace. Stejně jako ostatní muži jsem stál naprosto tiše. Netušil jsem, že je něco takového vůbec možné. Ti tři muži byli mrtví, ještě než utichlo šustění oceli tažené z kožené pochvy. De Glow byl skutečným mistrem v umění tasení meče.

„Tito důstojníci se dopustili vzpoury proti Jeho císařskému Veličenstvu a byli po právu podle vojenského zákona potrestáni. Je to varování i pro ostatní. Původ, hodnost – nic nerozhoduje. Císařská spravedlnost platí pro všechny. Za půlhodiny vyrážíme na pochod. Ještě někdo má nějaké pochybnosti?“ zeptal se de Glow a rozhlédl se po přítomných.

Důstojníci mu uhýbali pohledem, z dlouhého, mírně zakřiveného meče v jeho ruce ještě odkapávala krev. Měl jsem pochybnosti, ale nebyl jsem si jistý, zda bych mu je dokázal náležitě objasnit. Byl opravdu rychlý. Nejlepší šermíř, jakého jsem kdy viděl. A navíc jsem začal být zvědavý, o co tady vlastně jde.

Dál jsme se prodírali džunglí a nikdo nevěděl proč. Důstojníci už příliš nevěřili, že se máme na LowGhace spojit s dalšími císařskými oddíly, a jediný důvod, proč se podřizovali de Glowovu velení, byl strach. Strach z jeho meče a z toho, že bez něho by v džungli nepřežili ani chvíli. Skupina asi třiceti mužů se v noci pokusila o hromadný útěk. Ráno jsme našli jejich bezhlavé trupy rozházené okolo. Téměř každý druhý den se na nás vrhaly tlupy divokých obyvatel pralesa. Byli jako neviditelné stíny splývající s džunglí a stejně jedovatí jako její nejzákeřnější stvoření. De Glow přesto stále vypadal jako salónní švihák, kterému je možná občas trochu moc horko, ale jinak je vše v nejlepším pořádku. Spousta mužů v jeho klidu, rozvaze a schopnosti reagovat i na ty nejnenadálejší změny situace viděla jedinou naději na záchranu a někteří se upnuli k myšlence, že se přece jen vše děje z vůle císaře a na konci strastiplné výpravy nás čeká bohatá odměna. Na rozdíl od ostatních jsem v de Glowově na odiv stavěné normálnosti viděl důkaz jeho naprostého šílenství. Nikdo duševně zdravý nemohl se stoickým klidem snášet permanentní čtyřicetistupňová vedra, stoprocentní vlhkost vzduchu, larvy cizopasníků, které se proháněly v útrobách a bylo jen otázkou času, kdy napadnou některý ze životně důležitých orgánů, jako jsou mozek, srdce nebo játra. Viděl jsem muže, kteří si s hnusem v očích drásali rány, aby si z masa dostali stále větší housenky požírající je zaživa, či naopak muže, kteří propadli naprosté apatii, zapomínali jíst a pít a umírali na přehřátí a dehydrataci. Jen de Glow se stále tvářil jako na narozeninovém plese Jeho císařské Excelence. Nakonec mě má zvědavost přešla a každou chvíli jsem přemýšlel, zda přece jen neudělám čelem vzad a nenechám de Glowa i se žalostným zbytkem jeho kdysi pyšné armády napospas zelené džungli kypící životem a smrtí. Zůstával jsem kvůli Gaustovi; bez mé pomoci by už dávno umřel. Zabili by ho divoši při některém z nespočetných útoků nebo by padl vyčerpáním, protože rovněž zapomínal jíst a pít. Veškerou vůli upřel k tomu, aby udržel při životě raněné a nemocné. Musel jsem ho obdivovat, přestože jeho snaha byla zcela zbytečná. Nikdo z mužů, kteří se dostali na ošetřovnu, nepřežil, protože džungle požírala raněné mnohem snadněji než zdravé. I když z nás už zcela zdravý nebyl nikdo. Mrtvých stále přibývalo a jednoho dne je zásobovací důstojník přestal počítat. To byl začátek definitivního rozkladu. Gaust téměř nespal, míchal své elixíry, otíral mužům zpocená čela, chránil je před hmyzem a staral se o ně, přestože sám padal únavou. Dělal pro ně přesně to, co pro mě, když mě ošetřoval po bičování. Jednou, když jsem se probudil únavou uprostřed noci, jsem ho zahlédl, jak při svitu olejové lampy kreslí další bylinu. Kdyby mi jen zachránil život, nechal bych ho tady a odešel. Jenomže já ho obdivoval. Byl naprosto neschopný přežít, nezpůsobilý pro tento svět, a přesto mi připadal lepší než většina lidí, které jsem kdy potkal. Připadal mi lepší než já sám. Jen proto jsem zůstával, dával na něj pozor a dál pracoval pro šíleného de Glowa jako zvěd.

Že se k něčemu blížíme, se dalo odhadnout už půl dne předem. Vegetace zhoustla a stala se ještě neproniknutelnější než dříve, opice vřeštěly silněji a bzučení všudypřítomného hmyzu znemožňovalo běžný hovor. Byl jsem tak unavený, že jsem ani neměl sílu uvažovat, co změny způsobilo. Jako už milionkrát předtím jsem se rozmáchl mačetou, přeťal závěs popínavých fíkovníků a postoupil o další krok kupředu. Pod nohami mi začvachtalo bláto a po dalších deseti metrech jsem poprvé po mnoha týdnech spatřil slunce. Okamžik jsem zůstal stát oslepený, než jsem se rozhlédl. Džungle nekončila, pouze ji na dvě stě, tři sta metrů přerušila líná meandrující řeka. Dorazili jsme k LowGhace.Voda měla načervenalou barvu a jen uprostřed řečiště se daly rozeznat náznaky proudu. Ucítil jsem závan větru a okamžitě mě roztřásla zima. Na druhém břehu se opět rozkládalo nekonečné zelené moře džungle, přerušované tu a tam věžemi pralesních velikánů tyčících se do výšky stovky metrů. Terén za řekou mírně stoupal. Za sebou jsem slyšel lomození dalších mužů, někdo se postavil vedle mě a vydechl: „Slunce.“

V životě jsem neslyšel říct jediné slovo s takovým nadšením a radostí. Postupně jsme se všichni shromáždili na hranici džungle a setrvávali jsme ve zbožném mlčení.

„Vraťte se o kus zpět k tomu velkému datlovníku a rozbijte tam tábor,“ přerušil klid de Glow.

Otočil jsem se k němu. Jeho se radost z dosažení cíle nedotkla ani trochu. Po týdnech náročného putování se i na něm podepsala únava a vyčerpání, ale jinak se tvářil stále stejně bezvýrazně. Někdo zaprotestoval, ale stačil jediný de Glowův pohled, aby jakékoliv námitky ustaly. Vykročil jsem zpět. De Glow měl pravdu, protože okolo vody musela být celá mračna moskytů. Večer by nás sežrali zaživa. Navíc bychom po týdnech v horkém pekle všichni pravděpodobně prochladli.

Ležel jsem v hamace a pozoroval Gausta. Namáhavý pochod a strádání jeho pacientů ho zbavily životní energie, zbyl z něj jen stín bývalého optimistického tlouštíka. Přesto, když zaopatřil posledního nemocného, vytáhl skříňku s pergameny a psacími potřebami a začal překreslovat rostlinu, kterou někde našel už včera.

„Proč si neodpočinete?“ zeptal jsem se.

Gaust ke mně zvedl oči.

„Nemůžu usnout. A když se mi to náhodou podaří, budí mě noční můry.“

Už dříve mi prozradil, že ho pronásledují přízraky všech lidí, které ošetřoval a kteří mu zemřeli pod rukama.

„Věříte de Glowovi? Že tady budeme budovat pevnost?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„Všichni umřeme.“

Možná měl pravdu, ale já jsem nechtěl, aby to tak dopadlo. Nechtěl jsem, aby jeden konkrétní člověk umřel.

Následující dva dny jsme stavěli vory. Zbylo nás padesát dva, z toho dvanáct v boje neschopném stavu. De Glow jako by si naši situaci vůbec neuvědomoval. Po třech dnech tvrdé práce jsme byli připraveni přeplavit se přes LowGhaku. Poslední zásoby jídla byly naložené na největším voru, čekali jsme na další ráno. Viděl jsem, že všichni, nejhloupější i nejstatečnější, se obávají okamžiku, kdy staneme na půdě, které se noha civilizovaného člověka ještě nikdy nedotkla.

Unavený seržant odtroubil večerku. Počkal jsem, dokud všichni neusnou. To, co jsem se chystal udělat, bylo šílené a nesmyslné, ale zdálo se mi to správné. Někteří lidé, jako de Glow nebo já, mohou klidně umřít někde v zelené džungli, ale jiní ne. Jsou lidé, kterých není nikdy dost, kterých je škoda. Podle rozkazů jsme měli držet hlídky, ale když jsem kolem půlnoci zlomil uprostřed tábora větev, nikdo nezareagoval. Jednoho raněného po druhém jsem odtáhl na vor se zásobami. Většinou ani nezasténali. Gausta jsem vzbudil, až když jsem skončil s přemisťováním naší polní nemocnice. Probrat ho mi dalo spoustu práce, jeho spánek byl spíše hlubokým bezvědomím.

„Chlapi vás potřebují, přitížilo se jim,“ řekl jsem mu polohlasem.

Tahle informace se do jeho otupeného a na samotnou hranici šílenství zahnaného mozku dostala i přes clonu únavy a poslušně mě následoval.

„Nastupte si,“ přikázal jsem.

Poslechl. Až když jsem odrazil vor do proudu, pochopil, co zamýšlím.

„Za deset dní jste venku z džungle. Pošlu za vámi pár chlapů, kteří vám rádi pomohou,“ řekl jsem mu na rozloučenou. Potom ho pohltila tma.

Opatrně jsem budil zdravé muže. Všechny jsem bral Morfeovi stejným způsobem. Ostří nože jsem přiložil na krkavici, a potom jsem poklepal dotyčnému na rameno. Když jsem podle změny tepu srdce poznal, že se probouzí, zašeptal jsem: „Felčar utekl i s raněnými a zásobami. Možná by se ti líbilo je doprovázet.“

Muži, kteří přežili poslední týdny, měli možná mnoho vad, ale určitě nebyli hloupí a v umění přežít se vyznali dokonale. Jen jeden byl takový fanatik, že se pokusil vyhlásit poplach. Vykrvácel přímo ve své houpací síti. Před svítáním nezbyl na břehu jediný vor. Spokojeně jsem se uložil na lůžko a pokusil se využít posledního zbytečku noci k odpočinku.

Vzbudil jsem se o něco později než de Glow. Přecházel po břehu jako lev v kleci a něco si nesrozumitelně mumlal.

„A vy jste nedezertoval proč?“ zeptal se, když mě uviděl přicházet.

Pokrčil jsem rameny.

„Asi mi nedůvěřovali.“

Chvíli mě pozoroval.

„Dobrá, seržante. Jsme zde poslední dva muži císařské armády, ale stále jste pod mým velením. Postavíme malý vor a přeplavíme se na druhý břeh.“

„Pokud mi s tím pomůžete…,“ ušklíbl jsem se.

Pracovali jsme na voru celé tři dny, protože ve dvou se kmeny špatně tahaly. De Glow se činil za dva a jen díky jeho nasazení jsme vor postavili tak brzy. Bez potíží jsme se přepravili na druhou stranu. V rákosí u břehů bylo plno krokodýlů a já jen doufal, že si Gaust dal pozor.

Byl jsem čím dál zvědavější, co vysoce postaveného šlechtice nutilo prodírat se stále hlouběji do nitra džungle. Pokračovali jsme v cestě rychleji než kdykoliv před tím. De Glow vůbec nemluvil, ale s neomylnou přesností volil nejschůdnější cestu. Několikrát jsme se dokonce vyhnuli divochům, kteří křižovali džungli po vlastních loveckých stezkách. Možná byl šílený, ale byl schopný a musel jsem se snažit, abych mu stačil.

Deset dní po tom, co jsem Gausta a zbytek jednotky poslal na cestu domů, jsme se utábořili na miniaturní mýtině po padlém pralesním velikánu. Strom byl vyvrácený sotva pár týdnů, ale mýtina už začínala připomínat spleť křovin a keřů. Naše mačety si s mladými rostlinami bez problémů poradily. Celý den se mi zdálo, že je džungle trochu jiná. Přemýšlel jsem nad tím a až večer jsem zjistil, že mi připadá mladší. V tropickém deštném lese i ten největší pralesní velikán vyroste za necelých sto let, ale tady mi chyběla komplexnost a rozmanitost keřového patra, která se vyvine až v průběhu staletí a tisíciletí. Proto jsem se před spánkem ještě vydal na menší procházku. Po zhruba třech stech metrech severním směrem jsem narazil na téměř dva metry vysoký terénní stupeň. Tma mi zabránila podrobně ho prozkoumat, ale zdál se mi příliš pravidelný, aby vznikl působením přírodních sil.

Vrátil jsem se do tábora. De Glow právě ulehal do sítě a přikrýval se moskytiérou. Už jsem se nedivil, proč netrpěl tolik jako my, obyčejní vojáci. Jeho moskytiéra byla vyrobena z tak jemné síťoviny, že jí skutečně nepronikl ani ten nejmenší hmyz.

„Proč jsme tady?“ zeptal jsem se.

Ticho bylo tak dlouhé, až jsem si myslel, že neodpoví.

„Vy nejste obyčejný seržant,“ řekl nakonec.

Nevěděl jsem, proč bych mu měl prozrazovat tajemství svého původu, ale na druhou stranu jsem si byl nějak jistý, že minimálně jeden z nás se odsud nevrátí. Proto jsem neměl zábrany si s ním trochu popovídat.

„A kdybych vám řekl, že ne?“ opáčil jsem.

Noční hmyz prokládal tmu svým unylým bzučením. Když jsem stočil pohled směrem k zemi, viděl jsem desítky, možná stovky světélkujících útvarů. Přestože byla noc, džungle nežila o nic méně intenzivně než ve dne.

„Nepřekvapilo by mě to,“ odpověděl de Glow po další dlouhé odmlce.

„Pocházím ze šlechtické rodiny,“ přiznal jsem.

Nelhal jsem, ale nebyla to samozřejmě celá pravda. De Glow však byl spokojený.

„Víte, sloužil jsem císaři celou svou duší,“ začal a jeho ‚víte‘ znělo náhle mnohem zdvořileji. Zřejmě patřil k těm, kteří si myslí, že pouze šlechtici povstali z opice. Ostatní mají podle takových předky někde mezi požírajícími červy.

„Byl jsem jeden z jeho nejlepších generálů a přispěl jsem k jeho slávě jako žádný jiný.“

Napjatě jsem poslouchal, protože podle mých informací měl o sobě jako o jednom z nejlepších a nejpopulárnějších generálů císařské armády mluvit v přítomném čase. Má trpělivost však nebyla k ničemu – de Glow usnul.

Ráno jsme rutinně zbourali tábor a vydali se na další cestu do nitra džungle. Měl jsem nepříjemný pocit, že nás někdo sleduje, ale přes veškerou snahu jsem neobjevil nejmenší stopu po cizí přítomnosti. Před polednem jsme dorazili k dalšímu terénnímu stupni, který se táhl rovnoběžně s prvním. De Glow se při jeho spatření na okamžik zarazil, ale nijak útvar nekomentoval. Postupovali jsme dál. Můj pocit, že máme v patách nezvané průvodce, sílil, ale stále jsem nedokázal zahlédnout ani stín. Před soumrakem jsme narazili na další stupeň. Tentokrát jsem si dal tu práci a bez ohledu na de Glowovo netrpělivé popohánění jsem ho prozkoumal. Když jsem odstranil vrstvu rostlin a hlíny, zjistil jsem, že stupeň kdysi dávno postavili lidé z pečlivě přitesaných kamenných kvádrů. Ke spánku jsme se uložili v tichu.

Ráno jsem měl pocit, jako by se ve vzduchu vznášel charakteristický kořeněný tělesný pach domorodců, ale opět jsem nenalezl jedinou stopu. Možná mi začínalo přeskakovat. Po dvou hodinách pochodu jsme narazili na čtvrtý obří schod. Tady bylo už na první pohled zřejmé, že jde o práci lidských rukou. Nezdržovali jsem se a postupovali dál. Džungle rychle měnila ráz. Pralesní obři vymizeli, míjeli jsme spoustu povalených stromů, kterým zjevně dělalo problémy pevně zakořenit. Po další hodině prosekávání se stále hustší bambusovou křovinatou džunglí jsme zastavili před pátým stupněm. Až dosud byly všechny rovnoběžné. Už jsem neměl nejmenší pochyby, že jde o jakési gigantické schodiště. De Glowovo sebeovládání se rozpouštělo jako led na slunci, téměř běžel. Nechal jsem ho. Občas jsem zahlédl nepřirozený pohyb větví, ale bylo to jedno. Ať nás sledoval kdokoliv, neměli jsme šanci mu utéci. Překonali jsme několik dalších stupňů. Pokaždé byly o něco nižší a blíž u sebe. Džungle rychle řídla, jako by se rostlinstvu nedostávalo živin. Nakonec jsme spatřili zdánlivě nekonečné schodiště stoupající k vrcholu ukrytému někde v dálce. Pochopil jsem, že kráčíme po úbočí gigantické stupňové pyramidy. Dostihl jsem de Glowa, schváceného rychlým během. Těžce oddechoval a pohled upíral k vrcholu. Pokud jsem dokázal v zeleném svahu odhadnout vzdálenost, dělilo nás od něho minimálně půl kilometru.

„Vy jste o tomhle věděl, že ano?“ zeptal jsem se.

Přikývl. „Podle nejstarších písemných záznamů obývala kdysi tohle území stará a vyspělá civilizace. Celý jejich stát prý byl jediným prosperujícím městem-parkem a uprostřed něj stála největší pyramida, jakou kdy lidé postavili.“

„A proč jsme tady?“ přerušil jsem jeho vysvětlování.

De Glow svěsil ramena a uhnul přede mnou pohledem. „Zamiloval jsem se do dcery Jeho císařské Excelence.“

Ničemu jsem nerozuměl. Krása dcer crambijského císaře byla pověstná a pokud jsem věděl, nebylo to jen placeným opěvováním trubadúrů a portréty objednanými na zakázku. Polovina vysokých důstojníků crambijské armády do nich byla zamilovaná. Platonicky, samozřejmě.

„Císař mě jednou překvapil v jejích komnatách,“ pokračoval de Glow ve zpovědi.

Potlačil jsem zahvízdnutí. Podle toho, co se o císaři vykládalo a co jsem o něm věděl z osobní zkušenosti, by takového vetřelce na místě zabil vlastním mečem. Vzápětí jsem si vzpomněl na de Glowovo šermířské mistrovství. Možná si na něj ani císař, vítěz několika imperiálních turnajů, netroufl.

„Nechápu, v čem byl problém. Jste jeden z nejvýše postavených šlechticů císařství a jeho nejlepší voják. Je to možná nezvyklé, vyspat se s dcerou vládce, a teprve potom požádat o její ruku, ale vám by to asi prošlo,“ řekl jsem, aby řeč nestála.

De Glow vybuchl vztekem.

„Vyspat se s císařovou dcerou? Nikdy, opakuji, nikdy bych si to nedovolil! Miluji ji! Je jí teprve čtrnáct, a protože jsem se nechtěl dotknout jejích citů, měl jsem v úmyslu se jí zeptal, zda by přivítala, kdybych ji o jejích patnáctých narozeninách požádal o ruku.“

De Glowovo sebeovládání bylo pryč, tvář měl zkřivenou nenávistí a oči se mu leskly. Vypadal jako člověk, který se jen tak tak drží na hranici příčetnosti. Měl jsem pocit, že skrývá něco, co současně chce i nechce říct. Rozhodl jsem se ho popostrčit.

„Mám za to, že vás, prvního vojáka impéria, by císař vyslechl a vaše pohnutky pochopil. Samozřejmě pokud vás nepřistihl, jak jste jeho milované dítě právě připravil o panenství.“

De Glow zesinal.

„Ne! Já přistihl jeho!“ vypadlo z něj.

Okamžik jsme oba mlčeli.

„Vy jste viděl souložit císaře s jeho nejmladší dcerou?“ řekl jsem bez servítků.

Připadalo mi to neuvěřitelné.

De Glow chroptěl a v koutcích úst se mu objevovala pěna.

„Zastavil jsem ho ještě – ještě před tím,“ podařilo se mu konečně ze sebe vypravit. „Byl opilý, bránila se, chystal se ji znásilnit. Zastavil jsem ho,“ vyrážel ze sebe trhaně a vypadal při tom jako štvané zvíře. „Chtěl jsem ho zabít, ale nedokázal jsem to. Protože to je císař. Můj císař,“ řekl nakonec tiše.

„A co bylo dál?“ zeptal jsem se.

„Nechal jsem ho tam ležet s rozbitým obličejem a vrátil jsem se do kasáren ke svým jednotkám.“

Uvažoval jsem. Tohle byla pro oba zúčastněné poměrně prekérní situace. Císař si nemohl dovolit, aby se o něm tahle historka rozšířila, a současně nemohl jen tak dát popravit svého vojevůdce číslo jedna, muže, kterého sám mnohokrát vyznamenal, generála, jenž byl jedním z pilířů armády a celého císařství. Navíc vojáci byli loajální de Glowovi, ne panovníkovi. Jediné řešení, které mě napadlo, byla nájemná vražda.

„A co bylo dál?“ zeptal jsem se.

„Za dva dny jsem od něj dostal dopis. Nabízel v něm dohodu: mou sebevraždu za zachování majetku a privilegií mé rodině.“

V duchu jsem se ušklíbl. Do prohnanosti vládců mi ještě hodně chybělo. Tohle bylo mnohem elegantnější a jednodušší řešení.

„A proč jste tady?“

De Glow se při mé otázce narovnal, jako by se mu vrátila část jeho bývalého vystupování.

„Pocházím z mocného šlechtického rodu a nemohu dopustit, aby bylo naše jméno pošpiněno něčím takovým, jako je sebevražda. Rozhlásil jsem, že mě císař pověřil speciálním úkolem a vydal jsem se svými muži sem.“

Jen pomalu mi docházelo, co tím vlastně myslel.

„Abyste tu zemřel?“ ujišťoval jsem se, že chápu správně.

De Glow přikývl.

„Nevěřím pověsti, že kdo vystoupí na tuhle pyramidu, stane se králem všech divochů. Dokonce jsem nevěřil ani v existenci tohoto místa. Ale spousta lidí věří. Císař se snaží o posunutí hranice říše jižním směrem celá desetiletí. Budou o mně říkat, že jsem se ctí padl pro impérium!“

Na okamžik přede mnou stál starý de Glow, fanatický voják a ctitel říše.

Tři tisíce mužů zemřelo jen kvůli pověsti šlechtického šílence.

„Měl jste ho zabít,“ řekl jsem nahlas.

„Je to císař, nemohl jsem udělat nic takového.“

„Jestliže ji chtěl, bude ji chtít znovu. Vy tam ale už nebudete, abyste mu v tom zabránil. Nikdo tam nebude,“ přehnaně pečlivě jsem artikuloval a díval jsem se de Glowovi upřeně do očí.

„Ne! Bylo to jen náhlé pominutí smyslů! Už se to nikdy nebude opakovat! Je to císař!“ zakřičel.

„Jste největší ubožák, kterého jsem kdy potkal, hrabě,“ pokračoval jsem ve svém proslovu. „Císař má pět dcer. Je docela dobře možné, že spal s každou z nich. Dívku, kterou, jak vy říkáte, milujete, jste nechal napospas jejímu otci, nejmocnějšímu muži na světě. Otci, který przní vlastní děti.“

De Glow zaútočil. Zachránilo mě jen to, že jsem ho už v akci viděl.

Instinktivně jsem bleskový úder odrazil mačetou, čepel vyštípla do jejího ostří hluboký vrub. Navázal sekem na koleno. Včas jsem se stáhl a konečně sám tasil. Ocel zazvonila, odvrátil jsem tři útoky jdoucí za sebou tak rychle, že vypadaly jako jediná akce. Pokusil jsem se vyvést ho z rytmu tvrdým krytem s protisekem. Čepele se střetly, záblesk slunečního světla odraženého od kovového povrchu mě na okamžik oslepil. V poslední chvíli jsem se zachránil hlubokým záklonem, hrot jeho meče mě jen lehce přetáhl přes prsa. V ruce jsem držel jílec meče s krátkým torzem čepele, zbytek ležel na zemi. V prvním okamžiku jsem nemohl uvěřit, že ta perfektní zbraň praskla. Údivem jsem promeškal svou příležitost, o hrudník se mi opřel ostrý hrot.

„Při sebemenším pohybu zemřeš,“ řekl.

Ztuhl jsem a vpíjel jsem se mu do očí, abych vytušil, co v následující chvíli udělá. Periferním viděním jsem vnímal pohyb džungle kolem nás, ale neodvážil jsem se ani na chvíli odpoutat od páru šílených šedých očí. Najednou se v nich objevilo jakési překvapení, vzápětí zmatněly. Předloktím jsem srazil čepel stranou a ukročil. Bylo to zbytečné, de Glow se bezvládně skácel na zem. V krku měl malou šipku s červenými peřím.

Rozhlédl jsem se.

Stáli všude okolo; byli menší, snědí, šlachovití, ale svalnatí. Až na bederní roušky a jakési „čepičky“, které si navlékali na pyje, nazí. Tváře měli poznamenané rituálními jizvami, v rukou drželi kopí, foukačky a kamenné sekery. Až teď jsem si uvědomil, že nemíří jen na mě, ale i na sebe navzájem. Hledal jsem směr, kterým bych se co nejrychleji ztratil z dostřelu, ale chlapík s krutostí vepsanou v obličeji lehce zavrtěl hlavou. Foukačku držel těsně u úst. Někdo hněvivě vykřikl, napětí zhoustlo. Pochopil jsem, že stojím obklíčen dvěma skupinami znepřátelených bojovníků. Jejich předáci, v obou případech malí, stářím pokroucení starci, se začali dohadovat. Řeč ničím nepřipomínala dialekt, kterým se mezi sebou domlouvali lovci lebek. Všiml jsem si, že mezi bojovníky kmene, k němuž patřil muž, který mě odradil od útěku, jsou i ženy. Také byly téměř nahé, jen jim chyběly ony čepičky na úd. Dohadování náčelníků skončilo. Pochopil jsem, že jedna skupina si vezme mrtvého de Glowa a druhá mě. Náčelník, který mě vyhandloval, si mě chvíli prohlížel. Jeho tvář připomínala slupku starého kokosu a byl pokroucený křivicí nebo nějakou jinou nemocí. Navzdory svému stáří měl bílé zuby bez jediné vady. Něco rozkázal, část bojovníků si dala pohov. Potom ukázal směr a gestem mě pobídl k chůzi. Částečně jsem se uvolnil. Nehodlali mě zabít, alespoň tedy ne hned. Otočil jsem se ke kruťákovi, abych věděl, zda on náhodou není proti. Zahlédl jsem jen jeho úšklebek, vzduchem se mihlo něco červeného a v obličeji jsem ucítil bodnutí. Podlomila se mi kolena a zhroutil jsem se jako hadrová loutka. Ležel jsem na zádech, mezerami v zeleném příkrovu džungle nade mnou prosvítaly modré skvrny oblohy. Lapal jsem po dechu, ale do plic se mi nedostával žádný vzduch. Dusil jsem se. Okraje zorného pole se mi postupně rozmazávaly, zoufale jsem se snažil dýchat, ale nešlo to. Tělo mi uplavalo někam pryč. Najednou se nade mnou objevila ženská tvář. Pokoušel jsem se vysvětlit, že se dusím. Byla blíž a blíž. Začínalo se mi kalit vědomí. Před pádem do temného tunelu bezvědomí mě zachránil příliv horkého vzduchu. Na rtech jsem cítil její ústa. Dávala mi umělé dýchání z úst do úst. Potom svět zčernal.

Svět byl stále černý, ale zvuky se vrátily. Ševelení, šramocení, řev predátorů. Hlasy noční džungle. Skláněla se nade mnou a pokaždé, když zvedla hlavu a životodárný proud vzduchu ustal, jsem bojoval s panickou hrůzou, že mě nechá umřít. Zvuky se vytratily.

Přišlo ráno. Nádech, výdech. A znovu. Můj hrudník se pohyboval pomalu a neochotně, téměř nezávisle na mé vůli. Snažil jsem se zhluboka nadechnout a zbavit se neustálého pocitu polovičního přidušení, ale nešlo to. Seděla opodál, zády se opírala palmu a vyčerpaně mě pozorovala.

„Jsem v pořádku,“ zaskřehotal jsem.

Vlastní hlas mi zněl cize. Unaveně se zvedla a ukázala stejným směrem jako včera její náčelník. Přikývl jsem a postavil se. A vzápětí upadl. Něco se mnou nebylo v pořádku.

Podepírala mě na každém kroku, místy skoro nesla. Byla malá, napohled křehká, ale skrývalo se v ní neskutečné množství energie a vůle. K večeru jsme došli do domorodé vesnice. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem neměl sílu si nic prohlížet. Dovedla mě do chatrče z proutí, lián a palmového listí, posadila na rohož a řekla jen dvě slova:

„Cho vuana.“

Až později jsem se dozvěděl, že to znamená Nikam nechoď.

Stal jsem se nedobrovolným hostem kmene pralesních divochů. První dva dny jsem nebyl schopen vůbec ničeho. Ven jsem nevycházel, pouze jsem ležel a přemýšlel. Nerozuměl jsem své fyzické neschopnosti, netušil jsem, co se na pyramidě vlastně stalo, proč se jedna skupina spokojila s mrtvolou, proč po mně ten muž vystřelil, nevěděl jsem, z jakého důvodu domorodá dívka věnovala takovou péči mé záchraně. Říkala si Aelin. Značnou část myšlenek jsem věnoval právě jí. Spala se mnou v chatrči a zcela bez ostychu přede mnou chodila nahá. Při pozorování lidí okolo skrze pletené stěny chatrče jsem pochopil, že bederní rouška je pro ně oděvem pro zvláštní příležitosti a v běžném životě dávají přednost naprosté nahotě. Muži měli samozřejmě své chrániče penisů. Někteří si je přivazovali ke stehnu, jiní provázkem špičkou vzhůru před sebe. Aelin neměřila víc než sto padesát centimetrů, ale byla to dospělá mladá žena. Měla malá, pevná ňadra, klenuté boky a pod hebkou čokoládovou kůží byla samý sval. Na těle neměla žádné ochlupení, dokonce ani v klíně. Zřejmě to souviselo s přizpůsobením se životu v horké a vlhké džungli. Naopak dlouhé kaštanově hnědé vlasy měla už na pohled husté. Vůbec ji neuvádělo do rozpaků, když jsem si ji nepokrytě prohlížel. Byla velmi krásná a mě překvapovalo, že ve mně nevzbuzovala žádnou touhu. Dokonce ani když jsme vedle sebe uléhali ke spánku. Buď za to mohla její naprostá nahota, nebo můj špatný fyzický stav. Její krásu narušovala jen velká křivolaká jizva na levém vnitřním stehnu. Odhadoval jsem, že zranění může být staré pět šest let. Nohu jí zřejmě rozervalo nějaké zvíře. Nemělo ostré drápy, protože ty by kůži rozsekly. Tady byla tkáň velkou silou roztržena a později se zacelila v široké jizvě.

Třetího dne jsem se dokázal sám posadit a zároveň jsem dostal hlad. Musela vědět, jak se cítím, protože mi poprvé přinesla něco k jídlu. Předtím jsem dostával jen vodu.

„Děkuji,“ řekl jsem, když mi podala misku s jakousi kaší.

V očích se jí vesele zablýsklo a vychrlila na mě dlouhou větu, z níž jsem nerozuměl jedinému slovu.

„Nerozumím ti,“ řekl jsem a pokusil se zopakovat její poznámku. Potom jsem pokrčil rameny.

Usmála se. Měla v očích něco baziliščího, čtveráckého. Nedokázal jsem to pojmenovat, ale líbilo se mi to.

„Děkuji, nerozumím ti,“ přesně zopakovala má slova, také pokrčila rameny a ukázala na sebe a na mě. Tak jsem se stal žákem a učitelem současně.

Během několika dní jsem ke svému údivu zjistil, že jejich řeč je složitá a má spoustu gramatických zákonitostí. A také mě překvapilo, že se Aelin učí mnohem rychleji než já. Mluvím čtyřmi jazyky a dalším pěti rozumím, ale proti ní jsem byl naprostý antitalent. A to mě ještě poháněla potřeba dozvědět se o všem okolo co nejvíce.

Studium mě bavilo a zdálo se, že ji také. Ale stále jsem byl uvězněn v chatrči, a to mě rozčilovalo. Nebyl jsem Aelininým vězněm, nýbrž vězněm vlastního těla. Stačil jediný náročnější pohyb a zoufale se mi nedostávalo kyslíku. Nikdy jsem neslyšel o jedu, který by působil podobně. Ani jsem si nedokázal představit princip, protože aby jed účinkoval tak dlouhou dobu, musel by být do těla stále dodáván.

Aelin se mnou v chatrči netrávila celé dny, většinou odcházela když jsem ještě spal, a vracela se krátce po poledni. Učili jsme se tak dlouho, dokud jsem byl schopen mluvit.

„Proč ty mě zachránit?“ byla první otázka, kterou jsem položil.

Chvíli si mě prohlížela.

„Náčelník, Kyrizma, chtít ty živý,“ odpověděla mou vlastní řečí.

Věřil jsem jí to, protože ten stařík mi ukazoval cestu do vesnice. Nebyla to však odpověď na mou otázku.

„Proč muž vystřelit já?“ pokračoval jsem její mateřštinou.

„Možná on neslyšet rozkaz nebo myslet ty utíkat jinam.“

Byli jsme jako dva tvrdohlaví berani, každý jsme mluvili řečí toho druhého. Tentokrát jsem jí však nevěřil.

„To nepravda, lež,“ doprovodil jsem odpověď gestem, což byla chyba.

Rázem se mi zatmělo před očima a dlouhé minuty jsem se v naprosté nehybnosti snažil dýchat co nejhlouběji, abych dodal tělu kyslík, který mu tak zoufale chyběl. Plíce mě ještě příliš neposlouchaly.

Seděla nade mnou a pozorovala mě.

„Ano, to nepravda,“ řekla, když jsem se trochu vzpamatoval.

„Ryok špatný muž, rád zabíjet.“

Přestože jsem zatím neopustil chatrč, seznámil jsem se dvěma domorodci. S náčelníkem pralesních lidí, které jsem se po svých zkušenostech s Aelin neodvažoval dále nazývat divochy. Musel to být rozumný muž, protože při srážce s cizím kmenem volil dohodu a ne boj a navíc plánoval dopředu – měl pro mě nějaké upotřebení. Ryok byl muž, který miloval smrt. Tohle mi vlastně měl prozradit jeho úšklebek, se kterým mě posílal na onen svět.

V noci se mi zdál erotický sen. Miloval jsem se s Aelin. Ležel jsem na zádech, ona seděla obkročmo na mně. Byl jsem v ní, ona se rytmicky pohybovala nahoru a dolů a vzrušeně něco mumlala. Neviděl jsem jí do tváře, protože jí dlouhé vlasy padaly do obličeje. Když mě vzrušila až k orgasmu, znehybněla a podívala se na mě. Vypadala spokojeně – jako žena, která dosáhla svého, ale se sexem to nemělo moc společného. Ráno jsem se probudil první. Leželi jsme vedle sebe na rohožích, stejně jako všechny předchozí dny. Byla krásná, to ano, líbila se mi, ale opět jsem necítil žádnou pohlavní žádostivost. Posadil jsem se. Uvědomil jsem si, že už nelapám po dechu jako dřív. Postavil jsem se. Bylo to trochu horší a chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatoval, ale šlo to. Měl jsem pocit vítězství. Vypadalo to, že se začínám uzdravovat. Svým zkusmým přešlapováním jsem Aelin probudil. Pozorovala mě a usmívala se.

„Proč ty smát?“ zeptal jsem se.

„Protože dívat se na někoho, kdo se raduje tak jako ty, je velmi příjemné.“

Místo odpovědi jsem se na ni zašklebil. Večer jsem jí objasnil pravidla skloňování slovesa ‚být‘ a ona okamžitě začala mluvit o třídu lépe. Já jsem systému jejich tvarosloví vůbec nerozuměl. Možná to však bylo tím, že jsem byl mnohem lepší učitel než žák.

„Večer půjdeme navštívit Kyrizma,“ řekla. „Chce mluvit s ty – s tebou,“ opravila se.

Odvážil jsem se na krátkou vycházku. Aelin neprotestovala, ale všiml jsem si, že mi z povzdálí dělá doprovod. Určitě to nebylo kvůli obavám z mého útěku. Vesnice stála na malé světlině v džungli. Viděl jsem kmen padlého pralesního velikána ležící opodál. Věděl jsem, že podobné proluky, kam mohou sluneční paprsky, během velmi krátké doby zarostou množstvím mladých stromků, které budou zápolit, kdo z nich se stane dalším stromovým obrem. Tady si někdo dal velkou práci, aby se tomu tak nestalo, a naopak světlinu systematicky rozšiřoval. Napočítal jsem třicet čtyři maličkých chatrčí, ale zjistil jsem, že mladí muži žijí v menších skupinkách pod širým nebem. Objevil jsem jednoduchou ohradu s několika prasaty, skupinu palem, které zde někdo zřejmě vysázel. Netušil jsem, jaký užitek poskytují. Potkal jsem jen několik lidí. Byli to buď starci a stařeny, kteří už zřejmě neměli sílu na shánění obživy v džungli, nebo naopak malé děti. Děti se po krátkém okukování kolem mě seběhly a neustále mě osahávaly. Nejvíc je fascinovaly mé vousy a jizvy. V jejich štěbetání převažovala slova jako ‚veliký‘ a ‚chlupatý‘. Napočítal jsem osm dětí. Na osadu o čtyřiatřiceti příbytcích mi to připadalo dost málo.

Zůstal jsem venku, i když se začali vracet dospělí z džungle. Většinou si mě jen prohlédli, přímo mě nikdo neoslovil. Já jsem rozhovor nenavazoval, abych ze skutečnosti, že jim trochu rozumím a oni o tom netuší, vytěžil co nejvíce. Označovali mě za bojovníka a často používali slovo, které jsem neznal. Sem tam někdo polohlasem utrousil nesrozumitelnou poznámku a naznačil přitom směr k Aelinině chatrči. Později jsem zjistil, že slovo, které v mé spojitosti vyslovovali, znamenalo věštbu.

Večer jsem se posadil v Kyrizmově příbytku. Jedním z materiálů používaných na stavbu chatrčí byly palmové listy odpuzující hmyz, proto bylo uvnitř mnohem příjemněji než venku. Stařec si mě mlčky prohlížel.

„Rychle ses navrátil do zdraví,“ přivítal mě starobylou formou obecné řeči, která je úředním jazykem na většině území crambijského impéria.

Trochu mě tím zaskočil.

„Netušil jsem, že mluvíš více jazyky,“ řekl jsem.

Pokrčil rameny.

„Více věcí je netušených. Chtěl jsem pohovořit s tebou o druhém muži, jenž Lovinům připadl.“

Ať ho řeč naučil kdokoliv, dal si práci, aby to byla skutečně archaická varianta. Takhle se snad nemluvilo ani před sto lety.

„Myslíš de Glowa? Nechápu, proč se spokojili s mrtvým. Musíš být dobrý vyjednavač.“

Odbyl mou poznámku mávnutím ruky.

„On z mocného rodu pocházel. Řekl bych. Silný muž on?“

Přikývl jsem a zevrubně mu popsal, co byl de Glow zač. Ani jednou mě nepřerušil.

„A ty?“ zeptal se, když jsem skončil.

„Jmenuji se Koniáš a potuluji se světem. To, jak jsem se dostal až sem, je zábavná historka, ale protože mi příliš neslouží ke cti, nebudu tě s ní zatěžovat.“

Kyrizma se pobaveně zasmál; podle toho, jak neochotně se jeho kůže vymaňovala z ustáleného vzoru vrásek, to nedělal už dlouho.

„Muži tvého ražení jen kvůli ženám pošetilosti vyvádějí a jen ti, kteří moudrost v sobě opravdu mají, věku, kdy kvůli ženám hloupostí netropí, dosáhnou.“

Okamžik se zdálo, že by se klidně do té doby vrátil.

„To vše, co jsem od tebe vědět chtěl, je. Nezapomeň, že pokud utéci se pokusíš, mí bojovníci dostihnou tě a zabijí. Oni džungli mnohem lépe než ty znají.“

Nekomentoval jsem to. Ve stavu, v jakém jsem se nacházel, by mě zvládlo i těch osm dětí, se kterými jsem se potkal dopoledne. Když jsem odcházel, vypadal Kyrizma zamyšleně. Něco mu očividně dělalo starosti a mělo to nějakou souvislost se mnou. Rozhodl jsem se, že se svým uvězněním začnu zabývat, až to bude mít smysl, až budu zdráv.

Každým dnem se mi vracely síly. Pokračoval jsem s Aelin ve studiu a výuce jazyka a v rámci rekonvalescence pomáhal při některých pracích. Přitom jsem se naučil spoustu věcí a seznámil se s dalšími lidmi. Největší péči věnovali zvláštnímu druhu palmy, který poskytoval velké plody s mastnou dužninou připomínající maso. Vysazovali ji všude v okolí. V nedaleké džungli bylo rozptýleno několik míst, na kterých sklízeli jar, batáty a další plody, jejichž jména jsem neznal. Nedalo se to označit za políčka v pravém smyslu slova. Spíše využívali, že se někde vyskytuje vhodná plodina, a upravovali okolí tak, aby se jí lépe dařilo. Zjistil jsem, že se celá vesnice v nepravidelných intervalech stěhuje. Zpočátku jsem myslel, že je to zapříčiněno rychlým vyčerpáním jejich minipolíček, ale později jsem se dozvěděl, že cíl a dobu nového stěhování určuje Kyrizma a nikdo netuší podle čeho. Všichni však svého náčelníka respektovali. Všichni až na Ryoka. Toho jsem ale zatím znovu nepotkal. Je prý samotář a občas se dlouhé týdny toulá džunglí. Z tónu, jakým to všichni říkali, jsem pochopil, že mám vlastně štěstí.

Po několika dnech se mi opět zdál erotický sen. Podobal se tomu prvnímu, byl však mnohem živější. Pamatoval jsem si z něj Aelininu vůni a žár její sametové pokožky. V jednom okamžiku jsem se ji pokusil překulit pod sebe, ale zabránila mi v tom. Ve snu byla mnohem silnější než já.

Dostal jsem se do tak dobré kondice, že jsem s Aelin vyrážel na dlouhé výpravy. Naučila mě dívat se na prales z úhlu, který jsem předtím neznal. Tam, kde jsme se s de Glowovou armádou podrostem pracně probíjeli, ona našla pohodlnou cestu. Stačilo znát správné byliny, aby člověk odpudil velkou část všudypřítomného hmyzu. Některé liány poskytovaly chutnou tekutinu skvěle hasící žízeň. Ale nejnádhernější bylo, když jsme vyšplhali vzhůru. Větve, popínavé rostliny, liány, kořeny bromélií, fíkovníky, vzdušné kořeny stromů, prostě všechny rostliny vytvářely ve výšce čtyřiceti padesáti metrů zelený svět obydlený bezpočtem zvířat a ptáků. Pokud uměla na zemi Aelin běhat, v korunovém patře létala. S neomylnou přesností nacházela cestu ze stromu na strom, houpala se na liánách a tam, kde žádné nebyly, si vypomáhala vlastním tenkým a pružným provazem nebo jen tak skákala přes několikametrové prostory. Zpočátku jsem se držel zpátky a lezl do výšek jen opatrně. Přece jen jsem byl těžší než ona a chyběl mi její neskutečný odhad a kočičí reflexy. Jednou mi ukázala malý keřík s napohled nevábnými plody, které připomínaly malé nezralé hrušky.

„Velmi chutné,“ řekla.

Udělal jsem chybu, že jsem se jí přitom nedíval do očí. Po každé, když prováděla některou ze svých taškařic, jiskřilo jí v nich. Měl jsem ve zvyku vše, co bylo k jídlu, ochutnat a ona to věděla. Snědl jsem jednu hruštičku a opravdu nebyly špatné. Vůní připomínaly borůvky a chutí ořechy. Zvláštní kombinace. Sáhl jsem po druhé, ale zarazila mě.

„Měli bychom jít, čeká nás dlouhá cesta.“

Vyšplhali jsme se vzhůru do korunového patra dutým sloupem fíkovníku, který strávil strom, jenž ho dříve vyživoval, a pokračovali vzduchem. Postupovali jsme rychleji než kdykoliv předtím a cíle, jezírka v džungli, dosáhli ještě před polednem. Uvědomil jsem si, že stojím na skalnatém břehu a směji se na celý svět. To mě zarazilo, obvykle se tvářím spíše zachmuřeně. Potom jsem si vzpomněl, jak jsem bezstarostně skákal přes osmimetrové propasti, lezl až do korun nejvyšších stromů nad zelené moře, kochal se pohledem do dálky, a pak se sebevražednou rychlostí spouštěl dolů. Podezřívavě jsem se na ni podíval.

„Ty hrušky?“

Přikývla a v očích jí jiskřilo. Byla krásná, živá, ranec plný energie a šílených nápadů, které okamžitě uskutečňovala. Napadlo mě, jaké by to bylo pomilovat se s ní tady na břehu jezera.

„Velmi silná droga. Zpřesňuje odhad, člověk je na chvíli i silnější a vůbec povzbuzuje na mnoho způsobů.“

Obecnou řečí už mluvila naprosto dokonale a neustále si ze mě utahovala. Pochopil jsem, že přesně ví, co teď cítím.

„Že sis nevzala také…“

Zatvářila se zkroušeně.

„Já se nebojím skákat ze stromu na strom.“

„Už to nikdy neokusím a šplhat budu pomalu jako želva,“ vyhrožoval jsem.

„Uvidíme,“ uzavřela debatu a vrhla se do vody.

Doufal jsem, že ví co dělá. V některých vodách se může schovávat spousta potvor s ostrými zuby.

Na zpáteční cestě jsem se zpočátku držel zpátky, ale potom jsem zjistil, že i bez hrušek riskuji mnohem víc než dřív. Byl to závratný pocit řítit se vzduchem padesát metrů nad zemí a spoléhat jen na svůj postřeh a sílu.

Při návratu jsme nedaleko vesnice potkali Kyrizmu. S jedním pomocníkem vyměřoval něco v hájku hustě rostoucích palem.

„Už jsem zdráv,“ řekl jsem.

Okamžitě pochopil, kam mířím.

„Tobě se nelíbí, že odsud odejíti nemůžeš.“

„Mohu odtud odejít a ty to víš,“ oponoval jsem.

„V džungli se nemůžeš s bojovníky mými poměřovati. Umřeš.“

„Ale mohu odejít.“

Stál proti mně, starý pokřivený šaman z pralesa, a zkoumavě si mě přeměřoval. Přestože byl téměř nahý, jen naprostý hlupák by ho označil za primitiva.

„Ano, každý muž může udělat vše, co vůle jeho je,“ souhlasil nakonec.

„Nechceš však na slavnost mladíků počkati a více se dověděti?“

Souhlasil jsem. Měl jsem pocit, že se mnou chce uzavřít nějaký obchod, a připadalo mi, že každý obchod bude výhodnější než útěk se smečkou mužů s foukačkami v zádech. Aelin našemu rozhovoru mlčky přihlížela.

„Většina bojovníků je ve větvích rychlejší než já. A já jsem mnohem rychlejší než ty,“ řekla, když jsme se vraceli k její chatrči. Dál to nebylo třeba rozvádět. Nevěřil jsem, že Aelin sleduje stejný cíl jako Kyrizma. Podle mě měla za lubem ještě něco jiného.

„Nejsi náhodou jeho dcera?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě a chvíli nechápala o čem mluvím.

„Nevím. Dítě má matku a otcem jsou mu všichni muži kmene.“

S otcovstvím si to zde velmi zjednodušili a zřejmě ku prospěchu všech.

Opět se mi zdálo o milování s Aelin, ale tentokrát jsem si uvědomoval, že je to sen. Cítil jsem horkost jejích stehen a objímající vlhkost klína. Dlaněmi jsem ji hladil po bocích a napomáhal rytmickému pohybu, který mě přiváděl do extáze. Pokusil jsem se ji přetočit pod sebe, i když jsem předem věděl, že to nepůjde. Šlo to. Překulili jsme se po rohoži a já se ocitl nahoře. Poprvé jsem jí uviděl do tváře. Byla vzrušená, ale ne tolik, jak jsem si přál.

„Povedlo se to,“ řekla s úlevou.

Tak mě to překvapilo, že mé vzrušení opadlo. Vyklouzl jsem z ní. Nic jsem nechápal. Stěna chatrče zapraskala, když jsem se o ni neopatrně opřel, světlo měsíce pronikající dovnitř skrze střechu vykreslovalo na jejích ňadrech chaotickou síť bledých linek.

„To není sen,“ slyšel jsem se říkat.

„Není,“ přitakala.

Posadil jsem se vedle ní a připadal si hloupě. Pokud mě až dosud její nahota nevzrušovala, teď to bylo právě naopak. Dal jsem si však pozor, abych se jí nikde nedotýkal.

„Šipka, kterou tě Ryok trefil, byla potřená jedem malé stromové žáby. Jed způsobí, že se oběť, člověk nebo zvíře, udusí. Ne proto, že by mu ochrnuly plíce nebo měl otrávenou krev. Prostě přestaneš dýchat, nedokážeš plicím poručit, aby nabíraly vzduch a hrudník se pohyboval nahoru a dolů. Proto jsem ti musela tak dlouho dýchat z úst do úst. Ale i potom v tobě jed setrvával a ty jsi mohl dýchat jen velmi slabě a mělce. Nejhorší to bylo v noci, když jsi spal. Někdy jsi přestal dýchat úplně. Může pomoci jen vzrušení, které probudí spící mozek. Pro muže je nejlepší sex.“

„Milovali jsme se každou noc?“ zeptal jsem se.

„Někdy tě útlum postihl jen málo, stačilo se s tebou pomazlit a začal jsi dýchat pravidelně.“

Nevěděl jsem, co mám to říct. Asi žádný muž by to nevěděl.

„Proč jsi to všechno podstoupila?“ zopakoval jsem otázku, kterou jsem jí položil před časem.

„Protože od tebe něco chci.“

Bylo to logické. S některými muži se ženy milují jen tak, od jiných za to něco chtějí. Obvykle peníze, občas i něco jiného. Jsem jeden z nejošklivějších chlapů, které jsem kdy viděl – zjizvený, hubený, vysoký, s jizvami poznamenaným obličejem… vždycky jsem za to musel platit. A Aelin mi navíc zachránila život.

„A co to je?“ zeptal jsem se nejobchodnějším tónem, kterého jsem byl schopen.

Vzhlédla ke mně, do očí jsem jí neviděl, utápěly se ve stínu.

„Chci, abys někoho zabil.“

Mlčel jsem. Zabil jsem mockrát, ale jen když někdo jiný usiloval o můj život. Nikdy jsem nezabíjel pro druhé na objednávku. Dělala mi to ještě těžší.

„Ty se bojíš,“ špatně si vyložila mé váhání.

Potřásl jsem hlavou.

„Bojím se, že budu muset odmítnout. Zachránila jsi mi život, dlužím ti víc, než kdy budu moct splatit. Prostě jen tak nezabiji někoho, na koho mi ukážeš, protože se na tebe křivě podíval.“

„Jen se podíval?“ vybuchla. Roztáhla nohy a ukázala na jizvu.

Křivka jejích stehen pro mě měla náhle zcela jiný význam. Raději jsem se jí díval do obličeje.

„To mi neudělal pohledem. Hráli jsme si spolu už jako děti. V pralese i při práci byl nejšikovnější, měla jsem ho ráda a on byl šťastný, když jsem byla s ním. Věděli jsme, že až projde zasvěcením, postavíme si společnou chatrč. Jenomže jak dospíval, začal se měnit. Už jako chlapec byl silnější než mnozí muži a jeho síla s věkem ještě narůstala. Navíc se stal zlým a popudlivým. Všichni se ho báli. Byl nejlepší lovec, nejlepší bojovník, uměl míchat jedy skoro jako Kyrizma. Ale líbilo se mu, když druhým působil bolest. Řekla jsem mu, že ho nechci, že ho nemám ráda a že se s ním nebudu nikdy milovat. Vzal si mě násilím a hodně mi přitom ublížil. Tuhle ránu mi udělal jediným pohybem, stejně snadno, jako ty zabiješ mouchu. Pojď, něco ti ukážu,“ zvedla se.

Následoval jsem ji do temna džungle. Klopýtali jsme tmou skoro kilometr.

„Teď jsme v palmovém hájku, kde prošel zasvěcením a stal se mužem. Jinoši tančí mezi mladými palmami a podle rytmu a síly bubínku musí do kmenů tlouci holýma rukama. Kdo tluče příliš slabě, bojí se a není připraven být dospělým. Polož ruku sem,“ ukázala.

V silném kmeni palmy jsem nahmatal na dlaň hlubokou prohlubeň.

„A tady,“ postoupila k jinému stromu.

Objevil jsem pět hlubokých děr, které vypadaly, jako by někdo pouhým stiskem vmáčkl prsty do kůry.

„Bojí se jen Kyrizmy, ale jednou ho stejně zabije. A to bude náš konec, protože Kyrizma je naše paměť, zná věci, které všichni ostatní dávno zapomněli, a pouze díky němu jsme se nestali úplnými divochy, jako jsou lovci lebek.“

„Zapomněla jsi mi říct, o kom mluvíš,“ pobídl jsem ji, i když jsem předem znal odpověď.

„O Ryokovi.“

„Jak se budou tvářit ostatní, když ho zabiji?“

Pochybnosti jsem si nechal pro sebe. Ještě nikdy jsem nepotkal chlapa, který měl místo rukou krokodýlí čelisti.

„Nikdo neřekne ani slovo.“

Vrátili jsme se mlčky do chatrče a šli spát. Poprvé jsem nemohl usnout, ale nemyslel jsem na zápas, který mě čekal, nýbrž na Aelin vedle.

Ráno jsem se kupodivu cítil docela dobře. Události předchozí noci mi připadaly vzdálené, jako by se ani nestaly.

„Uděláš to?“ zeptala se Aelin.

Prohlížela si mě a v očích neměla ani jiskřičku.

„Vyzvu ho na souboj. Chlap jeho druhu si takovou příležitost nedá ujít.“

Přikývla.

Slunce bylo ještě nízko, ale ptáci a hmyz už spustili svůj ohlušující koncert na oslavu dalšího dne, další perly zdánlivě nekonečném náhrdelníku věčnosti. Šel jsem do vesnice, abych viděl, co a jak, a připomněl Kyrizmovi jeho slib. Aelin šla vedle mě. Lidé se probouzeli, do jejich ospalých tváří se vracel život. Mám rád jitra. Jsou nádherně čistá. Náhle byla veškerá pohoda ta tam. Všichni rázem stáli ve střehu a dívali se jedním směrem. Ze zelené stěny deštného pralesa vystoupil Ryok. Tvářil se, že mě přehlédl, ale věděl jsem, že mě vidí stejně dobře jako já jeho. Mířil k nám, kráčel uvolněným, nenuceným krokem. Neměřil více než metr osmdesát, ale v porovnání s ostatními domorodci vypadal jako obr. Nebyl přehnaně svalnatý; síla, kterou mu příroda nadělila, se neskrývala v mohutných objemech svalů, jako u některých zápasníků, ale někde uvnitř. Jeho tělo muselo fungovat jinak, lépe než těla nás ostatních. Už byl od nás jen pár kroků. Byli jsme jako dva kohouti na jednom smetišti. On to věděl, já jsem to věděl, všichni okolo to věděli.

„Nebudeš ho muset vyzývat,“ šeptla Aelin, přivinula se ke mně a vášnivě mě políbila.

Mohla mě varovat o chvíli dřív. Ryok se na mě okamžitě vrhl. Aelin odskočila. Ryok sázel na svou pověst a předpokládal, že ustoupím. Místo toho jsem vyrazil levačkou a zasadil mu těžký úder na spodek břicha. Otřáslo to s ním. Ještě jsem ho dvojitým hákem zasáhl do obličeje, než jsem se stáhl. Jedna jeho pěst mi sklouzla po předloktí. Jako by měl místo kostí kameny. Věděl jsem, že se nesmím nechat přinutit k zápasu tělo na tělo, neměl bych šanci. Naznačil útok pěstmi nad hlavou. Unikl jsem úklonem a pokusil se levačkou znovu najít jeho břicho. Bleskově zvedl levé koleno až k bradě a přímočarým kopem mě zasáhl do prsou. Vyrazil ze mě téměř všechen vzduch, ruce mi ochably. Vrhl se na mě, instinktivně jsem ho podmetl ploskou nohy a ještě v pádu ho zasáhl patou do spánku. Okamžik oddechu mě zachránil a dovolil mi trochu se vzpamatovat.

Kroužili jsme kolem sebe jako dva dravci. Nějakým malým zbytečkem pozornosti jsem viděl lidi ve velkém kruhu kolem nás, jejich napjaté a vystrašené tváře. Vyrazil po mně levačkou, ale kryt měl příliš nízko. Zasáhl jsem ho levým hákem tvrdě do brady. Taková rána by každého jiného chlapa poslala k zemi, ale jeho ani nezpomalila. Byl to úskok, počítal s tím. Sevřel mi levé zápěstí jako klepetem. Pokračoval jsem v úderu a zasáhl ho loktem do spánku. Stiskl a jako by mi levačku ustřihl. Udeřil jsem ho čelem na kořen nosu, ale ani to ho nezastavilo. Druhou rukou mě chytil za rameno. Než mě stačil pořádně stisknout, skrčil jsem se pod něj a hodil ho chvatem přes bok na zem. Ani v pádu mě nepustil a strhl mě za sebou.

Váleli jsme se sem a tam, obloha a země se střídaly před očima v rychlém sledu. Byl jsem zkušenější zápasník než on, ale svou nadlidskou silou mě dostával tam, kde mě chtěl mít. Zkroutil jsem se pod ním a v poslední chvíli unikl páce na loket. Levou ruku mi znehybnil po tělem. Pokusil jsem se mu pravačkou vypíchnout oko, ale byl rychlejší – můj útok srazil a ruku zachytil. Najednou jsem měl i druhou ruku v ocelovém sevření. Zesiloval stisk. Klouby a kosti mi praštěly námahou, chroptěl jsem bolestí. On ani nepotřeboval páčit, byl tak silný, že mi mohl kosti rozdrtit přímo. Vzpomněl jsem si na promáčknuté palmy a prohnul se v zápasnickém mostu. V okamžiku, kdy měnil těžiště, abych se mu nevytrhl z držení, si nedal pozor a přiblížil svou hlavu k mé.

Zaútočil jsem jako pes v posledním tažení, sevřel čelisti a držel. Tělo nade mnou se ještě jednou zazmítalo a ochablo.

Vydrápal jsem se nahoru. Ráno už nebylo jasné a čisté a já jsem se cítil, jako bych měl každou chvíli umřít. Ale žil jsem a Ryok ležel na zemi s vykousnutým ohryzkem. Krvácel jsem z mnoha ran. Pouhým stiskem mi roztrhal kůži a poničil tkáň. Do kosti předloktí, kde mě chytil poprvé, jsem měl vytlačené malé jamky. Necítil jsem radost z vítězství, na to jsem byl příliš unavený.

Seděl jsem u paty stromu na kraji pralesa a pozoroval vesnici. Ještě pořád jsem nenabral všechny síly, o které jsem ráno přišel. Smrákalo se. V tropech je soumrak rychlý. Uvědomoval jsem si, že před pár měsíci, když jsem do pralesa vstoupil, bych se bál odpočívat bez ochranné sítě na zemi v těsném sousedství jedovatých pavouků, hadů a brouků. Změnil jsem se a naučil se spoustu nových věcí. Ze šera se vynořila Aelin. Nesla mi misku s jídlem. Stejnou kaši, jako jsem od ní dostal poprvé. Aelin byla krásná a skrývalo se v ní něco, co ze mě dokázalo vydolovat tu lepší stránku mé povahy. Nebo horší – záleží na tom, zda se vám líbí skákání ze stromu na strom, koupání s krokodýly a jiné zábavy připomínající šílenství. Pro mě to byly ty lepší stránky. Často jsem se s ní smál. Milovat se s takovou ženu a považovat to přitom za sen se může přihodit snad jen mně. Když misku stavěla na zem, chytil jsem jí hlavu do dlaní a políbil ji. Voněla pralesem, bylinami, které jsem neznal, a sama sebou. Opatrně můj polibek opětovala. Byl to dlouhý neuspěchaný polibek, a když skončil, bilo mi srdce jako o závod.

„Proč to děláš?“ zeptal jsem se.

„Ze stejného důvodu jako ty. Protože chci.“

Při milování jsme vylekali skupinu kaloňů hnízdících v dutině stromu nad námi, rozprášili ještěrky lovící hmyz a natropili nočním obyvatelům džungle spoustu dalších potíží. Oni nás naštěstí nechali na pokoji. V Aelin se skrývalo několik naprosto odlišných žen. Uměla být nepředstavitelně něžná a divoká současně. Na zádech mi po jejích vášnivých objetích zůstalo množství škrábanců.

Po půlnoci jsme jen tak leželi a odpočívali.

„Teď ti budou nadbíhat všechny ženy ve vesnici,“ řekla zamyšleně.

„Cože?“ zeptal jsem se, protože jsem si byl jistý, že jsem špatně rozuměl.

„Od té doby, co jsi poprvé vyšel z chatrče, si stejně všechny povídají jen o tobě.“

Byl jsem jeden velký otazník. Když se ujistila, že si z ní nedělám legraci, pokračovala.

„To přece musíš vědět. Spoust žen už ti v životě musela říct, že jsi krásný muž.“

Nenacházel jsem slov. Potřásla hlavou.

„Zdobí tě tolik jizev, kolik nemají všichni naši muži dohromady, a nechybí ti ani jeden úd! To o tobě říká, že jsi silný, rychlý, odvážný a moudrý současně. Zamilovala jsem se do tebe ve chvíli, kdy jsem tě uviděla.“

Na krásu se tady dívali z trochu jiného úhlu, než jsem byl zvyklý.

„Ale tehdy,“ neurčitě jsem ukázal rukou, „jsi to říkala trochu jinak. A pokud si naše předchozí noci pamatuji, netvářila ses, že by se ti to příliš líbilo.“

Nebyla to příjemná vzpomínka.

„Každou chvíli jsi mohl přestat dýchat a umřít. Musela jsem dávat velký pozor. A nic jsem ti neřekla, protože takhle jsi splatil dluh a jeden druhému nic nedlužíme.“

Pomalu jsem se propadal do spánku.

„Ostatní ženy budu muset držet zkrátka,“ pronesla zamyšleně.

„Žárlíš?“

„Ne,“ odpověděla a v očích jí tančily jiskřičky, „ale obávám se, že kdybych se o tebe musela s nějakou dělit, nestačily by ti na nás síly.“

Vybuchl jsem smíchem. Přitiskla se ke mně, na hrudi jsem ucítil její teplé dlaně a rty. Nebyl jsem tak ospalý, jak jsem si před chvilkou myslel.

* * *

Po slavnostech příjímání mladíků za muže jsem vyhledal Kyrizmu v jeho chatrči.

„My zajali tě, a když nemocný tys byl, živili jsme tě,“ začal přímo.

To že jsem „onemocněl“ kvůli jednomu z jeho mužů, přeskočil. Ale měl pravdu, zajali mě.

„Za to, že odejíti ti dovolím, od tebe chtít věc jednu budu. Původně něco jiného já zamýšlel, ale situace změnila se.“

„Jakou věc?“

Posunul přede mě podlouhlý předmět zabalený v rohožích.

„Podívej se.“

V balíku se schovával nádherný chaabský meč s jemně zvlněnou čepelí a ostrým hrotem. Křížová záštita byla bohatě zdobená vsazenými drahokamy a stříbrným tepáním. Rohože byly napuštěné olejem a na bezchybné čepeli jsem nenašel ani stopu rzi. Podle zdobení jsem odhadoval, že zbraň je nejméně sto let stará. Nechápal jsem, jak se dostala až sem. Zvedl jsem pohled ke Kyrizmovi.

„Jenom mi neříkej, že chceš, abych někoho zabil.“

Zasmál se, ale jeho oči zůstaly vážné.

„Ne. Stačí, když si zítra tenhle meč vezmeš a se mnou půjdeš. Na místo jedno zavedu tě. Co uděláš tam, jen na tobě závislé bude.“

Všechno mi připadalo mnohem zamotanější, než když jsem ke Kyrizmovi šel, ale souhlasil jsem. Zdálo se to nejrozumnější.

Následujícího dne brzo ráno jsme vyrazili, a pokud jsem si cestu pamatoval dobře, mířili jsme k pyramidě. Doprovázelo nás ještě dalších deset mužů. Minuli jsme místo, kde mě Kyrizmovi lidé zajali, a pokračovali vzhůru k vrcholu. Se zvyšující se výškou prales řídl, až se změnil v křovinatou džungli, a ta brzy ustoupila savaně. Byl to zvláštní pocit, brodit se vysokou travou a každou chvíli šplhat na kolmý schod. Nakonec jsme chvílemi kráčeli po kamenném podkladě, kde se neuchytily žádné rostliny, a umělý původ terénu byl patrný na první pohled. Asi sto metrů pod vrcholem na nás čekalo množství lidí. Mezi nimi jsem už zdálky spatřil muže s pyšným držením těla. V ruce držel meč.

„Tak se opět vidíme,“ přivítal mě de Glow.

Během měsíců v džungli přišel i o poslední zbytek své šlechtické garderoby, ale někde si dokázal obstarat látku a byl poměrně slušně oblečený. Vlasy měl nedávno zastřižené a knír pečlivě udržovaný. Já jsem se od ostatních divochů lišil jen tím, že má bederní rouška byla o kousek širší a nenosil jsem chránič penisu – s ním bych připadal až příliš extravagantně.

„Myslel jsem, že jste mrtev,“ řekl jsem místo pozdravu.

Ušklíbl se.

„Ta šipka byla jen uspávací. Víš, proč jsem tady? Kvůli legendě! Je pravdivá!“ vykřikl a hlasitě se rozesmál.

Nepřipadal mi o nic příčetnější než tehdy, spíš naopak. Oči se mu leskly, možná si častěji, než bylo zdrávo, posloužil některou z četných drog, které prales štědře nabízel.

„Stačí, když vylezeš na vrchol, a všichni tihle hlupáci,“ ukázal na domorodce okolo, „tě prohlásí svým vládcem. Sešli se tady zástupci většiny kmenů, které živoří v tomhle zeleném pekle. A víš, co je úplně nejlepší vtip?“

Jeho hlasitý smích přešel v chroptění. Domorodí bojovníci i jejich vůdci nezúčastněně přihlíželi.

„Jejich šamani rozšířili pověst, že na horu vystoupí bílý bojovník. Tak pojď, ať zjistíme, kdo se stane vládcem téhle chamradě!“ Udělal mečem jednoznačné gesto a lidé se rozestoupili, aby mi uvolnili cestu.

Nechtěl jsem se s ním bít. Ani jsem nemusel, protože podle Kyrizmy záleželo jen na mém rozhodnutí.

„Klidně vystupte na vrchol, já vám bránit nebudu,“ pobídl jsem de Glowa.

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Chci tě zabít. Řekl jsem ti největší tajemství pod sluncem. Musí zemřít s tebou,“ přešel v okamžiku od halasného křiku k šeptání.

„Máš na mysli tu dívku, kterou jsi miloval a potom zanechal napospas jejímu zhýralému otci? Myslíš, že se jí to s ním zalíbilo?“ prohodil jsem konverzačním tónem.

„Mlč!“ vykřikl a s mečem drženým obouruč, s čepelí směřující šikmo vzhůru, se rozběhl ke mně. Vsadil všechno na jednu kartu, na útok. Poslední krok nečekaně prodloužil, pohybem loktů naznačil vodorovný mách a místo toho bleskově sekl shora. Byl rychlejší, než jsem si ho pamatoval. Kryl jsem v poslední chvíli, ocel zanaříkala, na kamení zařinčela zlomená čepel. Málem jsem vykřikl vzteky. Taková věc se přece nemohla opakovat dvakrát naprosto stejně! Až poté jsem si uvědomil, že došlo k jedné malé změně. Dnes se zlomil de Glowův meč. Hrabě pozoroval zbytek zbraně ve svých rukách v němém úžasu. Sekl jsem ho čistě přes krk. Ani si nevšiml, kdy zemřel. Všichni přiblížející se soustředili jen na mě, jejich pohledy jsem cítil jako horu na svých zádech. Nedokázal jsem v jejich tvářích přečíst, co vlastně chtějí. Podíval jsem se k vrcholu. Stačilo ujít sto metrů a stal bych se králem všech obyvatel pralesa. Primitivních zemědělců, divokých lovců lebek i skupin, které vedli podezřelí šamanové se zvláštními schopnostmi, jako byl Kyrizma. Mezi diváky jsem jemu podobných objevil víc a všichni se tvářili smrtelně vážně. Položil jsem si meč čepelí na rameno, otočil se a začal sestupovat.

Kyrizma mě dohonil po několika metrech, naši bojovníci se drželi za námi.

„Jsme potomky starého národa, který žil na tomto území už před více než tisíci lety,“ začal vyprávět kupodivu bez svého archaického dialektu. „Dnes už není důležité, co způsobilo jeho úpadek, zda postupující prales nebo něco jiného. Naše říše se rozpadla na množství malých státečků. Stále jsme však měli kde žít, bylo dost místa pro všechny. Po čase nás ale rozpínající se Crambijská říše zatlačila zpět do centra původní říše, kde se mezitím ujala vlády džungle. Někteří z nás ještě nepřišli o veškerou vzdělanost předků a vědí, že pokud se nesjednotíme a nevydobudeme si lepší místo na slunci, brzy vyhyneme či budeme vyhubeni… nebo klesneme na úroveň zvířat v pralese. Už nám k tomu zbývá jen krůček. Během dalších let úpadku se náš národ roztříštil v množství kmenů a sjednotit je je dnes téměř nemožné. Proto jsem já spolu s dalšími –“

„Co to znamená ‚já spolu s dalšími‘?“ přerušil jsem ho.

„Mluvím o posledních nositelích vzdělanosti našich předků,“ vysvětlil a pokračoval: „Rozšířili jsme legendu o muži, který vystoupí na vrchol pyramidy a stane se strůjcem osudu nás všech. Po několika nezdarech jsme zjistili, že příslušníci jednoho kmene nikdy neuznají za vůdce příslušníka druhého kmene. Musí to být někdo cizí krve.“

„A proč právě de Glow nebo já?“

„Protože jste bílí cizinci a pronikli jste až do samého centra pralesa. Některé kmeny zabíjejí cizince právě kvůli legendě, protože nechtějí mít cizího vládce, jiné už zapomněly a zabíjejí, protože pro divoká zvířata je přirozené bojovat proti členům jiných smeček.“

„V tom případě vás mé rozhodnutí asi moc nepotěšilo.“

„Na tom nezáleží. Kdybys vystoupal nahoru, bylo by to správné. Rozhodl ses ale jinak. Po téhle cestě jdu už velmi dlouho a zvládnu i pár dalších kroků.“

„Nechápu, jak jste si mohli jako jednotlivci uchovat povědomí o své historii a znalostech,“ řekl jsem po chvíli mlčení.

Kyrizma zvedl jeden koutek úst vzhůru.

„Kolik si myslíš, že mi je let, mladíku?“

Náhle mi pár cihliček zapadlo na správná místa. Spojil jsem si jeho archaickou mluvu se starobyle zdobeným mečem.

„Vy už jste navštívil císařství, že ano?“ zeptal jsem se.

Přikývl.

„Ten meč jste přinesl vy sám?“

„Je z mé předposlední návštěvy.“

„Kolik je vám vlastně let?“

„Mnohé věci skryty jsou, ty do konce života dumati o tom můžeš,“ vrátil se k původní archaické řeči a opět vypadal jako potměšilý divošský šaman.

Žádnou další informaci jsem z něj nedostal.

Před námi se třpytila hladina FewGhaky. Vánek vytvářel na zeleném koberci vysoké trávy půvabné obrazce, za námi se zvedala neprostupná, sytě zelená stěna deštného pralesa. Nedaleko se tyčily polorozbořené stavby de Glowovy základny. Nikdo se o ně samozřejmě nestaral, v průběhu měsíců domy zpustly. Den končil, seděli jsme s Aelin u večerního ohně a čekali, až bude hotové jídlo.

„Poznala bys úplně jiný svět, cizí města, moře, jiné zvyky a slibuji, že v okamžiku, kdy si to budeš přát, tě doprovodím až sem, aby ses mohla vrátit domů,“ navrhl jsem znovu.

Stál jsem o její společnost, o její smích, jiskry v očích a vášnivé noci. Jenomže jsem nemohl zůstat celý život v džungli. Existovalo ještě příliš mnoho míst, která jsem neviděl a nenavštívil. Doufal jsem, že ji přemluvím k výletu do jiného světa, než je věčné vedro a dusno pralesů, a překvapovalo mě, že odmítla. Byla zvědavá a chytrá, byl jsem si jist, že by se jí to líbilo. Odmítala s tvrdošíjností, které jsem nerozuměl. Jako by chtěla a nemohla zároveň, protože ji jinde vázaly mně neznámé povinnosti.

„Za chvíli nebudu běhat jako dřív, byla bych ti na obtíž,“ řekla.

Její poznámce jsem nerozuměl. Byla člověkem dneška a málokdy si dělala starosti s budoucností, natož tak vzdálenou, jako bylo stáří.

„Všichni jednou budeme pomalejší a slabí,“ pokrčil jsem rameny.

Zasmála se a přesedla si, aby se o mě opřela zády.

„Tobě se to nikdy nestane.“

V očích měla jiskry. Věděl jsem, že přijde nějaký žert, ale jako pokaždé jsem se zeptal: „Proč?“

„Protože při tvém způsobu života budeš dávno mrtvý!“

Uličnicky se rozesmála.

Ukázal jsem na ni ukazováčkem. „Máš bod.“ A začal jsem na palmové listy servírovat večeři.

Rozhodl jsem se, že tentokrát budu ten tvrdohlavější já a zkusím ji přesvědčit ještě ráno. Umínil jsem si, že do toho dám celé své já.

Milovali jsme se něžně a dlouho. Tygr se v ní tentokrát neprobudil, zůstala malým kotětem se sametovým kožíškem. Přestože žádný neměla.

Ráno jsem se probudil pozdě a sám. Tráva na místě, kde měla položenou svou rohož, už začínala vstávat. Rozhodla se už dávno a nepřála si, abych ji přemlouval. Možná se bála, že by se mi to podařilo. Byla velmi pyšná na svou tvrdohlavost, většinou na mě hovořila v obecné řeči a já na ni v její mateřštině. Oba jsme byli berani s pořádně tvrdými hlavami. Pro případ, že by mě odněkud pozorovala, jsem do popela napsal krátkou zprávu a přiložil půlku přetrženého palmového listu, druhou jsem si schoval.

V popelu stálo:

Kdybys někdy něco potřebovala, dones do Horowitzovy banky v Hyaši tenhle list. Řeknou ti, kde mě najdeš.

Měl jsem pocit, že ji už nikdy neuvidím, ale nechal jsem si malinká zadní vrátka. Ze šlendriánsky vykradeného skladu jsem si posloužil docela zachovalou uniformou a bez dalšího otálení jsem se přeplavil přes FewGhaku. Použil jsem k tomu jeden z menších vorů, které tady po de Glowově armádě zbyly.

Na druhém břehu jsem se nezdržoval a pokračoval v cestě. Když jsem se po chvilce ohlédl, zdálo se mi, že vidím malou postavičku, jak mizí v zelené stěně pralesa. Udělalo mi to radost.

Dvacet kilometrů do Hyaše jsem urazil za necelé tři hodiny. Okamžitě jsem vyřídil záležitost v bance. Do schránky pronajaté na jméno Koniáš jsem uložil půlku palmového listu s příslušnými pokyny. Měl jsem u Horowitze uloženou slušnou sumu, takže to šlo velmi snadno. Pokud by přišel někdo s druhou polovinou listu, dostal by všechny peníze na účtu a s pomocí bankovních kurýrů by mě mohl vyhledat, nebo mi poslat vzkaz.

Po dlouhé době v pralese jsem si potřeboval zvyknout na lidi. Ubytoval jsem se v penzionu v rušné části města a jen tak se potloukal kolem. Vychutnával jsem si pivo, víno i jídlo a pozoroval ruch. Nejdéle mi trvalo, než jsem si zvykl, že se na mě už ženy neusmívají. Jednou mi dokonce jedna ani ne moc vysloužilá šlapka nabídla služby, ale odmítl jsem ji. Vzpomínky byly ještě příliš živé a příjemné, nechtěl jsem si je kazit. Zatím.

Zhruba po týdnu jsem se rozhodl, že si koupím koně a podívám se někam do vnitrozemí, do Kujbyjských stepí. Procházel jsem koňským trhem, když jsem zahlédl povědomou tvář. Chvíli jsem váhal, ale stačilo, aby promluvila k pouličnímu prodavači, a poznal jsem ji. Malá drzá hnědovláska s pihatým obličejem, holka, která mě do celé kalvárie vlastně dostala.

„Madam, na slovíčko,“ oslovil jsem ji a zastoupil jí cestu.

Trvalo jí jen okamžik, než si mě zařadila.

„Tak ty ses vrátil, vojáku!“

Obličej se jí rozzářil upřímnou radostí.

„Říkali, že všichni umřeli v džungli! A vypadáš dobře, lépe než předtím, i když jsi možná trochu hubenější,“ připustila po naoko kritickém shlédnutí. Byla dokonalá.

„My dva si musíme něco prohovořit,“ řekl jsem vážně.

Vykouzlila na tváři nádherný úsměv.

„Strašně ráda, posledně se nám ten večer tak vydařil!“

Bez okolků se od mě zavěsila. „Co kdybychom si dali něco k snědku U Valheda? V poslední době tam dobře vaří a mají tam útulné pokojíky.“

Přikývl jsem.

Byla mlha a svět se houpal z jedné strany na druhou. Zazněl buben. Hned při prvním úderu paličky jsem si uvědomil, že mě pekelně bolí hlava. Ohnivá koule nad mou hlavou tančila v zběsilých křivkách. Na okamžik jsem měl silný pocit déja vu a bůhví proč jsem si byl jist, že to, co bude následovat, nebude ani trochu příjemné.

Otevřel jsem oči. Ležel jsem na kavalci v lodní kajutě, otevřeným okénkem dovnitř pronikalo světlo, lampa zavěšená na řetězu se kymácela v nepravidelných obloucích, jak lodí zmítaly vlny. Můj meč byl zavěšený na protější stěně, ke kavalci někdo postavil vědro vody. To mi připomnělo, že mám pekelnou žízeň. Napil jsem se, jednu naběračku jsem si vylil na hlavu a s mečem u boku se vybelhal na palubu. Kdesi jsem četl, že moudří muži se dokáží poučit z chyb druhých, chytří ze svých vlastních. Nevěděl jsem, do které kategorie bych se měl zařadit já.

Vál silný vítr, v lanoví se činilo několik mužů, u kormidla stál obrovský chlap a spokojeně se šklebil. Byl jen o kousek menší než já, ale určitě o třicet kilogramů těžší, jeho svalnaté paže byly stejně objemné jako má stehna.

„Probudil ses právě včas!“ zahalekal hlasem, který v mé hlavě způsobil celou kakofonii bolestí, píchání a škubání.

Všiml jsem si, že na zadním stožáru vlaje černá vlajka.

„Tohle není obchodní loď,“ zkonstatoval jsem.

Kormidelník se rozchechtal na celé kolo.

Posádka byla ověnčená zlatými náramky a vyzbrojená množstvím nejrůznějších zbraní podle osobních zvyklostí.

„Ani vojenská,“ pokračoval jsem.

„Máš pravdu, kámo.“ Obr se stále chechtal. „Jsme ty nejpoctivější námořní lupiči, který jsi moh potkat, a ta loď před náma je naše kořist.“

Byl jsem na moři poprvé, ale už na první pohled byla naše „kořist“ mnohem větší než my.

„Je větší a bude na ní o dost víc lidí, pravděpodobně i vojáků,“ řekl jsem nahlas.

„Přesně tak,“ souhlasil obr. „A můžeš vzít jed na to, že je tam taky zatraceně hodně drahocennýho zboží. Než se k němu ale dostanem, budeš se muset pořádně ohánět tím svým párátkem.“

„Kolik jste jí za mě zaplatili?“ zeptal jsem se.

„Tvrdila, že ses jako jedinej vrátil z tý hloupý de Glowovy výpravy do džungle. Je to pravda?“

Přikývl jsem.

„Tak to mě těch dvacet zlaťáků nemrzí. Strhnu ti je z podílu.“

Chvíli jsem pozoroval blížící se loď. Mohli mít zhruba dvojnásobnou přesilu a už z dálky jsem rozeznával lesk pancířů.

„Doufám, že to tý holce nemáš za zlý. Některý chlapi ji maj rádi a dost si na ni potrpěj. Já ani ne, mám radši prsatější.“

Zavrtěl jsem hlavou a zkusil, zda meč jde dobře z pochvy.

„Ne, nemám jí to za zlé. Každý se živí, jak umí.“

Štěstí z pekla

Důstojník mě podezřívavě pozoroval a opakovaně porovnával mou tvář s portréty nalepenými na přenosné dřevěné tabuli. Dlaň měl položenou na polodrahokamy vykládaném jílci a nervózně poklepával prsty o záštitu. Nedivil jsem se mu. Společnost mu dělali pouze dva vojáci, ostatní zřejmě někde chrápali. Nechtělo se mu projevit strach a zavolat na ně. Poplácal jsem uštvaného koně po boku, aby pode mnou ještě chvíli vydržel, a nasadil jsem přátelský úsměv číslo pět. Pokládám ho za kamarádský a důvěryhodný, ale s mým dvakrát přeraženým nosem a jizvou přes čelist to možná každý napoprvé nepozná.

„Poručíku, pokud mě na tom vašem seznamu najdete, překvapí mě to více než vás.“

Ze strážního domku vyšli dva vojáci a postavili se ke svému veliteli. Viditelně se mu ulevilo, napřímil se, zvedl ramena a o krok se ke mně přiblížil.

„Co chcete ve městě?“

Potřeboval jsem co nejrychleji najít Umberta a už jsem kvůli tomu uštval dva koně, ale netušil jsem, proč bych to měl vysvětloval nějakému důstojnickému holobrádkovi. Úsměv číslo pět jsem nahradil svým obvyklým výrazem.

„A co je vám do toho, poručíku? Někde jsem slyšel, že nemístná zvědavost škodí zdraví.“

Překvapeně polkl. Downdown byl druhé největší město impéria a císařský místodržící v něm vládl rukou pevnější než sám císař. Vojenské hlídky udržovaly pořádek i v těch nejdivočejších čtvrtích, slovo důstojníka mělo váhu zákona, soudy rozhodovaly rychle a bez zbytečného zdržování. Šibenice okolo cest byly až do vzdálenosti dvou hodin svižné jízdy v sedle plné vrahů, zlodějů a žebráků. Ano, i poctivá žebrota zde byla nezákonná. Člověk se mohl zhoupnout na šibenici i za pouhopouhou urážku císařského majestátu. Stručně řečeno, Downdown nebyl město pro mě. Umberto mi však dlužil podíl, a protože se přede mnou snažil schovat právě tady, musel jsem do jámy lvové.

„Co jste to řekl, pane?“

Poručíkovi přeskočil hlas o oktávu výše pevně sevřel jílec, ale pak se zarazil. Bylo kolem osmi hodin večer, smrákalo se a na cestě nebylo ani živáčka. Vlastní město bylo vzdálené více než dva kilometry a nemohl počítat s tím, že by posila přišla na pouhé zavolání. Byl ozbrojen důstojnickou mutací standardního vojenského meče s mohutnou záštitou a těžkou, čtyři centimetry širokou čepelí, jeho mužům ještě teklo po bradě rekrutské mléko. Já jsem měl u sedla prvotřídní chaabský meč s čepelí ostrou jako břitva a tenkou jako husí brk. Nekoupil by ho za roční kapitánský žold. Možná byl nafoukaný, ale ne hloupý a tohle všechno si dobře uvědomoval.

„Poručíku, nejsem na vašem seznamu a vy to dobře víte. Úplatek ode mě nedostanete, tak proč k čertu takové handrkování? Nebo si chcete tady s mládenci trochu zabojovat? Vyzkoušet si zatýkání nebezpečného individua v praxi?“

Vložil jsem do hlasu nádech radostného očekávání a podíval jsem se na vojáky, kteří se drželi opodál a tvářili se, že tady vůbec nejsou.

„Jeďte, chlape, ale zpátky, pokud neskončíte na šibenici, zvolte raději jinou cestu!“

Pobídl jsem koně a vyčerpaný hřebec unaveně poslechl. Nemínil jsem skončit na šibenici. Chtěl jsem jen najít Umberta, vypáčit z něho, kam ukryl můj podíl, a vypadnout odtud, co nejrychleji to půjde. Znám několik zaručených způsobů, jak přinutit člověka mluvit, i když nechce. Kdysi je na mně vyzkoušeli, a kdyby měli jen o trochu víc času, taky bych promluvil.

Hlídka u hradní brány mě nechala projet bez problémů. Její velitel byl vrásčitý veterán, který nestál o zbytečné problémy. Nikdy jsem v Downdownu nebyl, ale předpokládal jsem, že Umberto také ne. Chlapíkům, jako jsme my dva, tady pšenka nekvetla. Umberto byl pirát, nejdrsnější hrdlořez, kterého jsem na moři potkal. Uměl uniknout válečným trojstěžníkům, proplout mělčinami, kde uvázla i větší kanoe, při abordáži se vrhal na přepadenou loď v první řadě a bojoval dvěma meči současně. Nebál se bouří, nebál se císaře, nebál se čarodějů a bohužel se nebál ani mě. Ale to udělal chybu. Byli jsme společníci. Přesvědčil jsem ho, abychom nepřepadávali lodě kupců, kteří vozí spoustu laciného zboží, ale podívali se na zoubek těm, kteří provedli tu nejtěžší práci za nás – abychom okrádali samotné piráty. On sehnal loď, já posádku. Byla to krvavá sezona, ale žně stály za to. Nechtěli jsme pokoušet štěstí příliš dlouho, a jakmile jsme usoudili, že náš zisk je přiměřený vynaložené námaze, skončili jsme. Já jsem měl v Orinoportu vyplatit posádku, on měl prodat zlato a vyměnit je za drahokamy, které se snadněji převážejí. Podle toho, co se mi podařilo zjistit, to i udělal, ale jaksi zapomněl předat mi mou polovinu. Teď se přede mnou snažil ukrýt v nejspořádanějším místě na světě. Ve městě, kde předpokládal, že nebudu mít žádné přátele a známé, kteří by mi ho pomohli vystopovat. Umberto byl na moři skutečný génius a většinou mu to pálilo i normálně, ale přece jen ho omezoval jeho původ. Neměl univerzitní vzdělání jako já a předpokládal jsem, že i tady se pokusí ukrýt ve společnosti, kterou zná a kde se cítí dobře.

V deset hodin večer jsem stál před hospodou ve čtvrti, kde je poctivý člověk častý jako perlorodka mezi ústřicemi. Zavedl jsem koně do nájemné maštale a vytřel ho do sucha. Bylo to dobré zvíře a zasloužilo si trochu péče. Abych řekl pravdu, tipoval jsem, že pojde v půli cesty. Vstoupil jsem do hostince. Sál jako každý jiný: hrubě omítnuté stěny, jednoduché lavice a stoly. Protlačil jsem se k nálevnímu pultu. Na stěně nad ním visela trojice povolení k čepování piva, rozlévání vína i pálenky a potvrzení o zaplacení výčepní daně na tento rok. Bylo poučné vidět jeden z přítoků zlaté řeky, kterou císař potřeboval, aby uživil armádu úředníků a žoldáků.

„Co to bude?“ zeptal se hospodský.

Byl malý a tvář měl posetou důlky po neštovicích.

„Pivo,“ poručil jsem si a položil na stůl stříbrňák.

Postavil přede mě otlučený kameninový džbán a pohybem vybroušeným mnohonásobným opakováním k naprosté dokonalosti smetl minci do měšce, který měl zavěšený na opasku.

„Za stříbrnej jsou piva dvě, drobný nevracím.“

„Jo, to není špatné,“ přikývl jsem a spláchl prach z dlouhé cesty.

Bez ptaní přede mě přisunul druhý džbán.

„A na co máte tohle?“ zeptal jsem se a ukázal na přesýpací hodiny zavěšené přes kladku u stropu. Konec lanka vedl podél stěny až za výčepní pult. Větší polovina písku se už stačila přesypat do spodní nádobky.

„Vojáci mají rádi pořádek a chodí na kontrolu v pravidelných intervalech. Když písek dojde, jsou tady. Pozornost pro hosty.“

„Aha,“ přikývl jsem chápavě.

Než jsem se stačil zeptat na Umberta, přesunul se hospodský na druhou stranu pultu a jako zázrakem vykouzlil na tácku tucet barevných panáků. Usrkl jsem piva. Po zahnání první žízně už nechutnalo tak dobře. Bylo kalné a málo vykvašené, ale stále ve mně vzbuzovalo větší důvěru než vesele se tvářící kořalka, kterou do sebe lila společnost u stolu. Rozhlédl jsem se po sále. Hledal jsem chlapa, který si na živobytí nevydělává svaly, ale tím, že hodně vidí a slyší. Většina hostů vypadala na nájemné bijce a pár jako skuteční hrdlořezi. Ale o parapet okna se opíral zasmušilý vyhublý chlapík, v levačce držel pivo a očima zdánlivě nepřítomně těkal po okolí. To byl můj člověk. Zaplatil jsem další dvě piva a s oběma džbány v jedné ruce jsem se odpoutal od nálevního pultu a propletl se mezi stoly až k němu.

„Dáte si pivo?“

„Pivo nikdy neodmítnu.“

Napil se a čekal, s čím vyrukuji dál.

„Poohlížím se po jednom chlápkovi. Jmenuje se Umberto, o hlavu menší než já, ale o fous těžší, rabiját s obrovskýma rukama.“

Než stačil chlapík odpovědět, ozval se od vedlejšího pultu muž černější než bota ze staré vepřovice.

„Umberto je můj kámoš a nemá rád, když za ním někdo slídí!“

Můj potenciální informátor zmizel jako sníh na jaře.

Černoch se postavil. Měřím metr pětadevadesát a holky, co vás za zlatku obejmou a za dvě vezmou k sobě na celou noc, mi počítají dvojnásobnou taxu, protože moje kosti jsou prý tak hranaté a těžké, že je celé otlačím a další noc nejsou schopné pracovat. Tenhle chlap se na mě díval svrchu a holky by mu měly počítat trojnásobek. Pod ebenovou kůží se vlnily dlouhé a pružné svaly, nebyl na něm gram zbytečného tuku a mohl jsem mu spočítat svalové snopce na tricepsech. Černoch z ostrovů, profík, kterého si najímají bohatí obchodníci jako osobního bodygárda. Slyšel jsem o nich, že jsou opravdu dobří a nejlépe prý to umějí s noži.

„Umberto mi vzkázal, že ho tady někde potkám.“

„Lžeš, s tebou by se nikdy nebavil. Ale já se postarám, abys ho už neotravoval,“ odpověděl mi posměšně a odsunul židli, na které seděl.

Lhali jsme oba dva, ale on se, na rozdíl ode mě, dobře bavil. Znal jsem tyhle týpky. Jsou dobří, věří si, a když se napijí, rádi sem tam někoho zhasnou. S Umbertem se nikdy nepotkal, protože jeden z nich by už byl mrtvý. Umberto nesnášel lidi, kteří vypadali silnější než on, a zabíjel je. Mě pokládal za vysokou hubenou třasořitku. Ku prospěchu nás obou jsem ho při tom nechával. Černocha by za třasořitku pokládat nemohl, a kdybych měl vypsat kurs na zápas mezi nimi, řekl bych jedna k jedné. Černoch se zašklebil a líně protáhl. Byl elegantní, opěvná báseň na tělo a pohyb in natura.

„Vždycky rád pomohu kamarádovi.“

Vystartoval po mně jako černá puma. Skrčil jsem se, levačkou ho uchopil za pravé zápěstí a ještě mu pomohl v jeho pohybu. Nedokázal jsem se však úplně vyhnout noži, který se mu jako zázrakem objevil v ruce. Kdybych neměl pod rukávem košile železem pobité chrániče předloktí, přeřezal by mi šlachy jako provázky. Ránu na krk jsem odrazil loktem, pravicí jsem ho uchopil v rozkroku a zdvihl nad hlavu. Využil jsem jeho setrvačnosti a širokým obloukem s ním praštil o podlahu. Nestačil se otočit, dopadl na záda a částečně na zátylek, z pootevřených úst mu vytékal tenký pramínek krve. Můj učitel zápasu vždycky říkal, že to zem zabíjí. A měl pravdu. Otevřely se dveře, všeobecný hluk utichl. V tichu znělo vrzání kožených holínek a cinkání kovových, předpisově vycíděných přezek jako hlasitá hudba. Letmo jsem pohlédl ke stropu. Písek v hodinách se právě dosypal a vojáci byli bohužel příslovečně přesní. Oknem jsem viděl deset mužů hlídajících východy z hospody, dovnitř jich vstoupilo šest. Nebyli to žádní holobrádci, ale zkušení chlapi, kteří pravděpodobně nastolili právo a pořádek v nejedné putyce. Všichni menší, ale podsadití a ramenatí, u pasu krátké meče, jeden jako druhý na pravé ruce boxera, v levé těžký biják. Jejich velitel, štíhlý a pružný chlapík, se postavil přede mě a zhodnotil mě krátkým pohledem, mrtvému se věnoval o poznání déle.

„Přišel jste z pobřeží?“

Nevěděl jsem, jak to poznal. Mluvil jako vzdělanec, zřetelně artikuloval.

„Ano.“

„Víte, že v Downdownu platí zvláštní zákony o ochraně občanů a každé zabití se posuzuje jako hrdelní zločin?“

„Ano.“

Na okamžik se zatvářil překvapeně.

„Potom víte, že vás musím zatknout. O vaší vině či nevině rozhodne soud.“

Situace se vyvíjela špatně. Možná bych se z císařských kobek nakonec dostal, ale Umberto by mi nenávratně zmizel.

„Byl to nevyprovokovaný útok, pouze jsem se bránil.“

Důstojník se tvářil dokonale lhostejně.

„Máte nějakého svědka?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž na stezce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.