Copyright © Jiří W. Procházka, 2017

Cover Art © Petr Vyoral, 2017

Design © Jan Doležálek, 2017

Edition © 2017

All rights are reserved

ISBN 978-80-7553-390-6 (ePub)

ISBN 978-80-7553-391-3 (mobi)

SOUBOJ V KNIHOVNĚ

Listopadová noc byla nevlídná jako neukojená žena. Odbilo půl dvanácté. Srpek měsíce zářil jako okrouhlé ostří popravčí sekyry. Z nedaleké věže kostela svatého Filipa dozníval chvějivý zvuk bronzového zvonu.

„Mayday! Mayday!“ šeptal hrabě Emanuel d’Morcerf do fialově jiskřícího Davidova ucha, do bronzové kopie Michelangelovy renesanční sochy. Hrabě byl statný muž oblečený v dokonale střiženém aksamitovém obleku. Pod poněkud objemnějším břichem se mu leskla spona T-opasku. Oči mu zakrýval stín krempy mušketýrského klobouku. Zpod klobouku se na ramena řinuly kadeřavé hnědé vlasy.

Hrabě dosud netušil, že šeptem se dá i křičet. „Tady mise Slavkov! Slyšíte nás?“

„Trošku tišeji, hrabě,“ ozvala se komtesa Andrea de Villefort. „Jdou sem další myslivci.“

Otevřeným oknem byl slyšet šelest spadaného listí, praskot větviček a neopatrné dorozumívání pěších myslivců. Muselo to být nejméně dvacet mužů, odhadovala Andrea, a postupují k baroknímu zámku ze tří stran. Dalších devět jich bylo v přízemí, to číslo hrabě i komtesa věděli přesně. Tyhle zabili nejdřív, leželi v tmavozelených fracích s červeným vyložením, vpředu dole střižených do oblouku. Jejich bílé kalhoty svítily do příšeří zámku a kolem myslivců se povalovaly třírohé černé klobouky. Těla byla po domě roztroušená jako skleróza, nejvíc v kulečníkovém sále a na postranním schodišti; byli to však jen mrtví. Teď počítali živé. Museli vědět, jak moc se ještě bude bojovat – a jak moc zabíjet.

„Tady Slavkov!“ pokračoval hrabě d’Morcerf bez ohledu na příkaz sličné šlechtičny a zuřivě tiskl tlačítko na přezce opasku. Fialově zářící David však nijak nereagoval. „Máme purpurový kód! Potřebujeme přístup do portálu nebo vyslání ochranných jednotek! Jinak…“ odmlčel se. Nechtěl připustit vlastní selhání. Ano, bál se. Bál se moc.

„Jinak cíl mise nebude splněn,“ řekla Andrea. „Zapomněl jste dodat, hrabě.“

Emanuel se otočil na Andreu. Mladá žena měla pravidelný obličej s temnýma očima, lehce vystouplými lícními kostmi a plnými rty. Vlasy měla krátké jako srpnové strniště a řasy dlouhé jako stonky vlčích máků. Byla oblečená v černých šatech z lesklého hedvábí, protkávaných černými matnými květy. Stejně jako oblek hraběte byly i její šaty potřísněné krví. Na tváři se jí nyní usadil mírný, snad až přezíravý úsměv.

„Poslyšte, Villefortová, já se opravdu nedivím, že s vámi nechce nikdo dělat,“ utřel si Emanuel hřbetem ruky zakrvácený obličej, ale jen si ještě více rozmazal krev po tvářích i na čele. „Jste sice náš nejlepší člověk ve svém oboru, ale co je moc, to je moc. Tohle je teprve druhá mise s vámi – a těch vašich hlášek mám plné spodky.“

„Aspoň že nenosíte tanga,“ prohodila Andrea a pak kordem ukázala na dvě velká okna v jižním rohu knihovny zakrytá záclonami z jasně červeného damašku. Přiložila ukazovák na našpulené rty a s grácií zabodla kord do dřevěného točeného sloupu. Ze záhybu sukně vytáhla pneumatický samostříl. Byl sotva větší než bambitka, před rukojetí osazený výměnným válcovým zásobníkem.

Hrabě Emanuel d’Morcerf se ponořil do výklenku ve zdi. Vzhledem k jeho rozložité postavě to byla učiněná cirkusácká akrobacie, ale nakonec se dokázal vměstnat i do tak nepatrného prostoru. Ze stěny vyčnívala jen ostří štíhlých nožů s matovou úpravou povrchu. No a vykukoval ještě kousek, ale opravdu jen kousek pupku.

„Vy mi taky zrovna moc nesedíte,“ špitla komtesa. „Jste moc váhavej, rozvážnej. Prostě starýho psa novejm kouskům nenaučíš.“

„Ještěže vám starej pes včera zachránil život, komteso,“ odsekl hrabě a zatvářil se nakysle. Nikdo ovšem jeho výraz neohodnotil.

„Už jsem vám, myslím, poděkovala. A mimochodem, co to bylo dneska odpoledne, když jsme se vraceli od Rakušáků?“

„Dobře, dobře. Děkuji pokorně a nejméně třikrát.“

„Heleďte, hrabě, necháme toho,“ pronesla Andrea smířlivě. Debata se očividně dostala do slepé uličky. „Víte, že někdy plácám nesmysly. Jsem už prostě taková. A vy nejste zas tak hroznej parťák, jak na první dojem vypadáte.“

Hrabě d’Morcerf místo další repliky jen sykl. Zespoda zaskřípaly panty těžkých dubových dveří s vyřezávanými květinovými reliéfy. Pak bylo slyšet tiché kročeje, mohlo to být tak deset, patnáct mužů.

„Beru si hlavní dveře a vstup z postranního schodiště,“ určil hrabě.

Komtesa znova obhlédla prostor knihovny. Byla v místě, odkud viděla do čtyř uliček mezi masivními policemi zaplněnými knihami až ke štukovanému stropu. Hotová knihovna v Ninive, jen namísto hliněných tabulek s klínovým písmem tady byly stohy papíru, pergamenu a kůží.

Hlavou jí proběhla celá tahle mise. Původně to měla být rutina. Naplánovalo ji švýcarské technologické ústředí umístěné pod urychlovačem CERN. Modulované hyperpole hlásilo od Slavkova narušení stability. Mohly to sice být náhodné shluky časové plazmy, i to se občas stávalo při modelových projekcích chování paralelních světů, jenže to by se ten průnik nesměl objevit na konci roku 1805 a zrovna v téhle části Moravy.

Oba vyslaní časoví agenti, hrabě d’Morcerf a komtesa de Villefort, dosud zajistili dost informací o náznacích porušeného T-pole, a to výhradně na linii rusko-rakouských vojsk. Dalo se tudíž předpokládat, že může dojít k porušení časoprostorové posloupnosti právě v této dimenzi. A protože objevili opravdu zajímavé indicie, museli se s přesnými údaji dostat do centrály, nebo se s ní aspoň spojit. Jenže časoprostorové hyperpole nefunguje jako metro. Není do něj možné prostě jen tak nastoupit a vystoupit. Člověk musí vědět, kdy to pojede – a hlavně – jak to pojede.

Aby taky dokázal vůbec vystoupit.

„Jsou u baráku,“ řekla Andrea. „Myslím, že bychom se měli stáhnout do sklepa a vypadnout zadním vchodem.“

„Ne! Musíme předat tu kódovanou zprávu ústředí! Máme energetické hologramy a hlavně máme lokalizovanou destabilizační zónu!“

„To přece můžeme dát do jiný schránky. Tady necháme maják a naši si ho určitě někde vyšťouraj!“

„Vypadá to, jako byste se obávala nebezpečí. A že zrovna vy, Villefortová,“ podotkl hrabě tak, aby si sám dodal odvahy.

„Koukejte, hrabě, potřebujeme předat ty materiály našim, nebo ne? Potřebujeme! Tak tady nebudu hulákat ‚mayday’ do bronzový sochy, když vím, že do otevření portálu zbývá ještě…“ pohlédla na kostelní hodiny, „ještě tak dvacet minut. Prostě ty zprávy předáme pozítří, to by se měl otevřít komunikační tunel v kobkách brněnského kapucínského kláštera.“

„Tak to ne! Čekáme na nejbližší portál – a ten se otevře tady!“

Komtesa zavrtěla hlavou a znovu pohlédla k závěsům osvětleným mihotavým světlem lamp umístěných na vrcholech antických amfor. Rudé záclony vypadaly, jako by po nich stékal karmínový vodopád krve. Za nimi, v temné zahradě plné udržovaných živých plotů, sestříhaných tújí a jalovcových keřů, jsou určitě další útočníci. Halasné dobývání hlavního vchodu byla léčka.

„Tak to budeme mít docela honičku,“ zavrtěla Andrea hlavou. „Vy si fakt nedáte říct.“

„Villefortová, až budete velitelem mise vy, tak zase já budu poslouchat vás. Jenže teď to je, pokud se nemýlím, obráceně.“

Komtesa de Villefort, jinak uznávaná agenturní specialistka na lingvistiku, kódování a kaligrafii, pokývala hlavou. Mlčky si přendala samostříl do levé ruky a pravou vytrhla kord z masivního dřevěného sloupu. Byla to kopie barokního kordu s plochou čepelí, stříbrem zdobeným košem a s hlavicí ve tvaru rybího ocasu.

„Dobrá. Já jen, že bychom se tady nemuseli tak... A kurva! Jsou tady!“

Dvoukřídlé, ebenem vykládané dveře se rozlétly a do zšeřelých prostor knihovny vtrhlo patnáct příslušníků pověstného rakouského pluku myslivců. První dva se ještě na prahu zřítili k zemi a z hrudi jim čouhaly rukojeti d’Morcerfových dýk. Ostatním došlo vzápětí, když se jim v ústrety vyřítil roj svištících šipek a další čtyři muži klesli k zemi v tratolišti krve, že se musí rozptýlit a zaútočit na Napoleonovy špióny z více stran. Řady polic s knihami skýtaly kýžený úkryt.

„Beru si ty vlevo!“ ohlásila komtesa francouzsky. Oběhla do stropu se tyčící policovou stěnu plnou tisků se zlacenými hřbety popsanými švabachem či latinkou.

Hrabě d’Morcerf zaujal vzorový soubojový postoj a vyčkával.

„Bacha na okna!“ slyšel odněkud Villefortovou. „Podle mě je tohle jen zástěrka!“

„Vskutku, dost krvavá zástěrka,“ odvětil hrabě, a aby dodal důraz svým slovům, rázným seknutím přeťal krční tepny důstojníkovi, jenž se jako první vyřítil zpoza stěny plné knih.

„Spěchej pomalu, mládenče,“ doporučil chrčícímu vojákovi, který si svíral stojací límec fraku, z něhož mu proudem crčela jasně červená krev. Vzápětí hrabě periferním viděním zahlédl pohyb zprava, provedl excelentní baletní otočku a vyhnul se vržené dýce. Při jeho robustní postavě to byl obdivuhodný kousek. Druhou rukou zároveň vytáhl z pochvy katzbalger, krátký meč lancknechtů, a postavil se tváří v tvář novým protivníkům.

Byli tři a byli vynikající. Hrabě zapomněl na obavy ze smrti a ovládla ho až zvrácená radost, že si po delší době zase pořádně zabojuje. Inu, i tak se dá bojovat se strachem.

Komtesa se proběhla po knižních hřbetech – alespoň to tak nezasvěceným připadalo. Ocitla se nad hlavami pěti konsternovaných útočníků, kteří tento soubojový prvek dosud nespatřili. Odrazila se od knihovny, černá sukně za ní vlála jako netopýří křídla, a v letu probodla jednomu z myslivců hruď. Byl to hezký, plavovlasý mládenec, padal na záda a temně zelená uniforma se mu zalévala krví. V širokých modrých očích měl údiv a ve tváři bázeň.

Andrea dopadla na zem tiše a hbitě jako leopardí dáma. Nestřílela, ačkoli měla v samostřílu ještě sedm šipek a v sukni další dva zásobníky po pětadvaceti střelách. Nechávala si je pro případ nouze. Tohle, vzato z jejího pohledu, nouze ještě nebyla. Komtesa se řídila osvědčeným heslem: Ještě nikdy nebylo tak špatně, aby nemohlo být ještě hůř. Než provedla další výpad, letmo pohlédla k jižním oknům.

„Tak kdy se už, sakra, ukážete, lorde?“ zašeptala si pro sebe. Tušila, že tohle všechno je jenom laškovná předehra. Zasáhla dalšího šermíře do krku a do břicha; dnes měla na chlapy obzvláště spadeno. Zároveň se kryla před dalšími útoky na hruď a hlavu. Třetí ránu se jí odrazit nepodařilo. Na tváři pocítila palčivou bolest. To zas budu vypadat, napadlo ji. Ohlédla se po parťákovi. Hrabě d’Morcerf sice již umdléval, ale zbýval mu toliko poslední soupeř.

„Villefortová, jdu za vámi!“ zvolal, když se trefil štíhlému černovlasému a černookému muži do oka. Špice kordu mlaskavě projela snědému horalovi mozkem a narazila na protější stranu lebky. Hrabě hbitě vytáhl zbraň a nechal šermíře důstojně se zhroutit na mozaikově vykládanou, vzorně naleštěnou podlahu.

„Vypadá to, že se ubráníme, Villefortová.“

„Mně se to nelíbí,“ podotkla komtesa a probodla dalšího útočníka, ovšem tak důkladně, že mu zapříčila kord mezi sedmým a osmým žebrem. Zasažený padal k zemi i se zbraní v těle. Zbylí šermíři si toho všimli a vyrazili do protiútoku. Andrea zavrtěla hlavou, povzdychla si a pak obětovala posledních sedm šipek ze zásobníku. Posledního myslivce dostal hrabě, jenž se přiřítil na zakrvavené jeviště jako deus ex machina.

„Tak to bychom měli,“ oddechla si komtesa a upravila si sukni. „Upřímně řečeno, překvapil jste mě,“ znaveně se usmála. „Byl jste dobrej, hrabě,“ pohladila ho po mohutné paži. Hrabě d’Morcerf se zapýřil a na bledých tvářích mu vyrazily rudé skvrny. „Jenže to není všechno,“ zchladila jeho nadšení a pokračovala: „Venku muselo zůstat ještě dost chlapů.“

„Proč ale nezaútočili současně s těmito nešťastníky?“

„Vypadá to, jako by na něco čekali.“

„Nechápu. Na co by měli čekat?“ kolem d’Morcerfových očí naskočily vějířky vrásek.

„Na náš průnik,“ řekla komtesa de Villefort. „A dám krk za to, že ti parchanti venku nejsou z téhle dimenze. Zaměřili nás těsně před průnikem, a to znamená, že…“

„Nezačínejte s tím zase, Villefortová. Vždyť nám to zatím docela jde, ne?“

„Zatím jo. Zatím, ale… K zemi!“

Truaassssk! Boooumh!

Bylo to rychlé. A bylo to chytré, uznala Andrea – na víc neměla čas.

Tlaková vlna výbuchu ji mrštila do řad knižních hřbetů. Měla dojem, jako by se jí zlatem vyvedené nápisy vpálily do zad. Plazila se po zemi a tiše sténala. Všude se vznášel štiplavý kouř. Na podlaze byly rozeseté střepy skla z oken, jeden se jí zabodl do levého ramene. Za jejím tělem se táhla rozmazaná stopa krve jako za slimákem se lesknoucí sliz. Sotva se ukryla za nejbližší policovou stěnou, do knihovny vlétly roztříštěnými okny černě oděné postavy s kuklami na hlavách. V rukou svíraly blýskající se katany nebo osmicípé vrhací hvězdice.

„Máme tady stalkery!“ zasyčela Andrea do jantarového náramku.

„To není možné,“ ozval se jí v jantarové náušnici d’Morcerf. „Do téhle časoprostorové dimenze přece nemohou mít přístup.“

„Ne? Tak to asi budou květinářky.“

„Zákony průniků jsou jasné, Villefortová! Stalkeři tady současně s námi nemohou existovat! V téhle dimenzi ne!“

„Třeba je to už jiná větev téhle časové linie, hrabě.“

Emanuel d’Morcerf pohlédl na tepaný náramek se zabudovaným Geiger-Thurgauovým indikátorem. Stále ukazoval čas 23:45 a datum 2. 11. 1805.

„Ale ne, vypadá to, že jsme ve správnou chvíli na správném místě.“

„V tom případě je vše v pořádku,“ zavrtěla hlavou Andrea bezmocně. „Tak to tedy opravdu netuším, proč tady krvácím.“

Hrabě místo odpovědi také jen zavrtěl hlavou. Na vrtění hlavou to byla sehraná dvojka. Něco se muselo stát, říkal si hrabě. Něco se muselo pokazit. Hodně pokazit.

„Třináct minut,“ řekla Andrea. „Zkuste se dostat k tomu portálu, když jste po něm tak toužil. Já to tady už nějak odpracuju.“

„Sám nejdu!“ oznámil hrabě, podrbal se prsty na bradě, svraštil obočí a po chvilce dodal: „Měli jsme vypadnout dřív, Andreo.“

„To už je jedno, parťáku. Teď se hlavně kryjte.“

Kolem nich svištěly šurikeny. Čistily a vymezovaly prostor. Andrea odhadovala postup protivníků podle praskajících střepin na podlaze a podle směru vržených hvězdic. Blížili se zvolna. Zbytečně neriskovali.

Věděli totiž velice dobře, jaké soupeře proti sobě mají.

„Ale, ale. Hrabě Emanuel d’Morcerf,“ ozvalo se od roztříštěného okna. „Vítejte na počátku devatenáctého století. Nečekal jsem, že s vaším titulem a společenským postavením půjdete do tak špinavého byznysu – a do ještě špinavějšího století.“ Byl to hlas klouzavý a hebký jako kůže hada.

„My se známe?“ zvolal hrabě.

„Osobně ne. Ale já znám vás. A komtesu Andreu. To stačí.“

„A vaše ctěné jméno?“

„Asi jste ho již zaslechl,“ odvětil neznámý. „Lord Xaverius Hawk. Pro přátele X-Hawk.“

Andrea už delší dobu věděla, s kým má tu čest. Pochopila, že u Slavkova půjde opravdu do tuhého. Emanuel d’Morcerf však byl opravdu překvapený. Nebo to jen dělal.

„X-Hawk? Mohu vám tak říkat? Nuže, to jsme tedy přátelé, že?“

„To záleží na vás, hrabě,“ zasmál se ten, který je měl v hrsti. Stalkeři se plížili podél knihoven. Villefortová sem tam zahlédla stín, občas zaslechla tichý nádech.

„Domnívám se,“ pokračoval vemlouvavý hluboký hlas, „že bychom se konečně měli seznámit. Začali bychom tím, že mi na oslavu našeho setkání předáte vše, co jste v téhle době a v tomhle světě vyslídili. Co na to říkáte, hrabě?“

„Zajímavá nabídka,“ hrabě trochu povytáhl obočí a zároveň se posunul tak, aby na sebe s Villefortovou viděli. Ukázal jí na pozlacený glóbus v masivním dřevěném stojanu a pak si prstem přejel pod krkem. Komtesa kývla a povzbudivě zvedla palec. Potom zase ona ukázala na olbřímí psací stůl a zvedla kus utrženého závěsu, který po explozi dolétl až sem. A v duchu se parťákovi omluvila. Nečekala, že udělá právě tohle. Hrabě kývl, že rozumí, i té němé omluvě. Nepatrně se usmál, ale ramena mu poklesla a tvář se zasmušila.

„Myslím, že by mělo jít hlavně o obchod!“ zakřičel po chvíli. „A to, co mi nabízíte, vypadá spíš jako výstup na popraviště!“

„Ale no tak,“ skoro se urazil hluboký hlas. „Nesmíte vidět všechno tak černě.“

„Pokud vím, tak černá je právě vaše oblíbená barva.“

„Ano, je to velice decentní barva. A abych nezapomněl, v rámci naší tak slibně započaté spolupráce sdělte komtese, aby se nepokoušela nějak komplikovat naše ryze obchodní jednání.“

„Madame je mrtvá,“ odpověděl hrabě. „Dostali jste ji tou explozí.“

„Opravdu? A kampak se ztratila mrtvola naší statečné bojovnice?“

„Já ji nehlídám. Takových děvčat jsou u nás v Agentuře mraky. Ale zkuste jít podle její krvavé stopy. Možná na konci najdete tělo.“ Hrabě se činil a získával drahocenné sekundy. Komtesa de Villefort se mezitím vzdálila z původního místa. Obvázala si cárem závěsu krvácející ránu, a když se přesouvala pryč, zbylým kusem za sebou stírala krůpěje krve. Hrabě mezitím střežil kritický prostor. Když se Villefortová dostala za psací stůl s širokými zásuvkami, oddechl si. Pohlédl na chronometr.

Pět minut. Zbývá jim tři sta vteřin! Zatraceně vleklých, roztahaných vteřin. Jednadvacet, jednadvacet, jednadvacet. Někdy to je proklatě dlouhá doba. Člověk by řekl, že během ní stačí vyhynout dinosauři a vládu na Zemi nastolí vzpřímení a užvanění savci.

Jednadvacet.

„Jdu ven!“ zvolal hrabě a opustil úkryt mezi knihovnou a složitou konstrukcí posuvného dřevěného schodiště. „Jsem neozbrojený!“ Hrabě d’Morcerf vyšel na volné prostranství s rukama nad hlavou.

„Kde máte informace o našich průnicích?“

„Má je madame de Villefort v náhrdelníku.“

„A vy znáte kód, co? Vlastně proč se ptám. Jeden je nositel zprávy, druhý kódu,“ usmál se hlas. „Moc se toho u vás od té doby, co jsem tam sloužil, nezměnilo.“

Hrabě pokrčil rameny. Nebude ho přece přesvědčovat o něčem jiném.

„Dejte ty ruce dolů, hrabě. Nebudeme si tady hrát na válku jako malí kluci.“

Hrabě svěsil ruce podél těla.

„Prohledejte ho.“

Pět černě oděných bojovníků přistoupilo k d’Morcerfovi a ostatní mezitím pročesávali knihovnu. Zvenčí to nevypadalo, ale zámecká bibliotéka byla skutečně rozlehlá. Dalo by se v ní při troše dobré vůle i zabloudit. Nebo se ztratit.

Andrea de Villefort se překulila na břicho, zamířila a zmáčkla spoušť. Zásobník samostřílu se roztočil a stlačený vzduch vyslal do prostoru hejno rotujících střel. Komtesa střílela jako na mistrovství světa, prostě to uměla. Ozubené šipky vnikaly do těl protivníků, a když je na druhé straně opouštěly, táhly za sebou namotané tkáně nebo vlající kusy bělavých střev. Stalkeři padali k zemi tiše a ladně jako červeně zbarvené listí. A jako spadané listy zdobí svými rozmanitými barvami půdu, tak i časoví bojovníci vytvářeli svými vnitřnostmi na leštěné podlaze originální, i když zpravidla jen abstraktní obrazce.

Lord Hawk se udiveně rozhlédl: „Kde máte toho třetího?“

Madame de Villefort se opět skryla, vyměnila zásobník, tenhle byl poslední, a ustoupila za další stěnu. Bylo jí jasné, že teď se k ní stáhnou všichni jako můry k lampě a rozsekají ji na kusy, doslova. Zapomněla na bolest z řezných ran způsobených letícím sklem, zapomněla na krvácející tvář a soustředila se na jediné: na to, aby těch parchantů vzala s sebou co nejvíce. Hrabě se mezitím několika obdivuhodně hbitými skoky vzdálil od prostříleného a krví potřísněného zemského glóbu k Davidově soše. Pohlédl na chronometr.

Tři a půl minuty.

Hrabě měl náhle pocit, že se socha pohnula. Kolem Davida zapulzoval závan časoprostorové plazmy. Prostor se vydul jako blána bubnu po úderu a zkreslil vnímání předmětů v bezprostředním okolí.

„Villefortová!“ zařval s vědomím, že prozradí nejen svou novou pozici, ale i skutečnost, že komtesa žije. Hrál vabank. „Je to tady!“

Lord X-Hawk to nijak nekomentoval. Mlčel. Těžko odhadnout, zda překvapeně nebo pobaveně.

„Mizím, Villefortová! Přivedu posily!“

Komtesa mlčela stejně jako tajuplný cizinec. Nechtělo se jí nabízet útočníkům svou polohu na stříbrném podnose. Poposunula se za další roh knihovny a zase vypálila.

Další tři mrtví.

„Tady je!“ zaječeli dva stalkeři, každý z jiné strany. „Máme ji!“

„Villefortová, poběžte sem! Už se to otevírá!“

Komtesa měla jiné starosti. Zaslechla totiž povědomé zasvištění drátu. Stalkeři na ni zpoza rohu vypustili „čínské dráčky“. Přitiskla se k zemi a modlila se, aby jí monomolekulární dráty neodřízly vršek těla, myšleno podélně. Měla štěstí, spíš chytla životní jackpot. Svistot drátů se utopil v knihách, do nichž se „dráčci“ zařízli. Přežila, nicméně byla jasně lokalizovaná. Sehnutá k zemi přeběhla další dvě uličky, ale členové komanda ji pronásledovali jako dav anglických aristokratů štvanou lišku. Přitiskla se ke stěně vedle okna, proti sobě měla spisy Seneky a Aristotela. Byla dobře skrytá za těžkým závěsem. Pohlédla na kostelní hodiny. Za dvě minuty dvanáct.

Čas na hodinách včera večer synchronizoval kostelník Zimmermann souběžně s jejich chronometry. Komtesa se přisunula k rokokové, zdobnými křivkami zvlněné komodě pod oknem a v půlkruhovém presbytáři spatřila Davida. Před bronzovou sochou stál hrabě Emanuel d’Morcerf a pozoroval otvírání tunelu do jiné časoprostorové dimenze.

Bylo to ohromující. A bylo to pokaždé trochu jiné.

Nachově sršící kruh měl v průměru necelé dva metry. Vznášel se nad podlahou a pulzoval jako milionkrát zmenšený pulsar. Střed se váhavě prohýbal na jednu či na druhou stranu. Za vznikajícím časoprostorovým vstupem se blýskala socha nahého mladíka. Po jejím kovovém povrchu přejížděly výboje zbytkové energie. Ta byla stále silnější, stejně jako se přestupní kruh stával sytějším. Byl oslnivě fialový a začínal přecházet do temně rudých odstínů.

„Villefortová, jdu na to!“

„Ne! Zbývá minuta a půl!“ zakřičela Andrea a bylo jí jedno, jestli ji časoví válečníci dostanou teď a nebo potom.

„Naši zachytili to mé ‚mayday’! Otevírají to dřív!“

„Ne, hrabě! Tohle není náš portál, do prdele!“

„Jak to víte?“

„Ještě nezačaly odbíjet hodiny!“

„Zimmermann se ožral a spí!“ použil hrabě těžký argumentační kalibr.

„Parťáku, ne…“ hlesla Andrea.

Lord Xaverius Hawk vše jen zpovzdálí pobaveně sledoval.

Hrabě d’Morcerf se vrhnul po hlavě do proměnlivého kruhu. Když Andrea spatřila, jak hladce pronikl časoprostorovou blánou portálu, oddechla si.

Co tady zmatkuješ, kozo? vynadala si v duchu a usmála se. Úsměv jí však vzápětí zmrzl na rtech. Hrabě se sice hladce dostal do volného portálu, ale jakmile v rudém středu zmizela vrchní polovina jeho těla, kruh se zamihotal. Jen tak žlutě probleskl, nic víc.

Lord Hawk se usmál.

Nohy hraběte se podivně zamlely, jako by spadly do mlýnku na maso, a odpadly z portálu zpátky na podlahu knihovny; jen tak, bez trupu. Končetiny sebou chvíli cukaly a z rozdrceného pasu, z něhož čouhalo pár světlých obratlů páteře, vytékaly na leštěná dubová prkna krvavé potůčky. Karmínové skvrny se slévaly a ve svitu zbylých lamp se leskly jako lesní tůně při měsíčku. Oči Andrey se také leskly. Slzami.

A pak bylo všechno moc rychlé; tak rychlé, že si komtesa de Villefort nestačila odstranit slzy z očí ani zamrkáním.

Sssviss! Tsag! Tsssak! Dvě hvězdice zasvištěly vzduchem a přibily ji ke stěně za kusy šatů. Hvězdice se jí zasekly tak těsně vedle těla, až cítila chlad jejich kovu. To však nebylo všechno. Levým podpažím jí projela první dýka a druhá se zasekla do stěny vedle pravého boku. Villefortová byla díky šatům a vlasům přišpendlená ke stěně jako motýl v krabičce náruživého sběratele.

Na pomyslné jeviště za naprostého ticha vstoupil lord Xaverius Hawk, muž bez tváře, bez skrupulí a bez minulosti. Překročil odříznutou spodní část d’Morcerfova těla. Na sobě měl černý dlouhý plášť a temnou, strohými ornamenty ve tvaru X zdobenou přilbu s úzkými průzory. Oči ve skrytém obličeji byly chladnější než vesmírný prostor a rty tenké jako čepel anglického kordu.

„Vážím si vašich schopností, komteso de Villefort, a mohu jen litovat, že nepracujete pro naši stranu,“ pronesl hebkým hlubokým hlasem. „Co jiného ale mohu dělat, než vás prostě zabít?“

„Poradím vám, co můžete dělat,“ podotkla Andrea a spiklenecky na něj mrkla. Lord se s jistým uspokojením rozhlédl po podřízených. Nikdo by neuvěřil, že by se odvážná šlechtična nechala takhle snadno zlomit. Okázalá smrt hraběte ji zřejmě přiměla změnit názor.

„A co tedy mohu dělat?“ usmál se.

„Můžete jít například do prdele, lorde.“

Xaverius Hawk jen nepatrně pohnul hlavou: „Originální. To máte jistě odposlechnuté z nějakého drsného filmu,“ poznamenal se shovívavým úsměvem. „Já tedy také zkusím použít nějakou hlášku,“ na okamžik se zamyslel. Stalkeři se rozestoupili kolem přišpendlené lingvistky. Lord k ní zvolna přistoupil, pohladil ji po tváři rukou v hebké kožené rukavici a řekl: „Škoda, vypadalo to na začátek krásného přátelství.“

Andrea ani nemohla uhnout před jeho lehkým dotykem.

„Ještě vás, komteso, nenechám zemřít,“ zašeptal jí lord do ucha. „Potřebuji se dozvědět, kam jste se s hrabětem dostali. A věřte, že k tomu použiji veškeré v této době dostupné prostředky. Nejprve vám zkusíme oddělit přebytečné končetiny. Máte přece od každé dva kusy. Jeden by měl stačit, ne?“

„Vy jste fakt zrůda, X-Hawku. Škoda, že jsme vás nezlikvidovali dřív. Když jste ještě byl člověk.“

„Také vzpomínáte na staré zlaté časy?“ zasnil se ohromný muž v černém. „Třeba když jsme ve vaší dimenzi zakládali první buňku Equlibrii Ferrarius, nebo slavili každý povedený průnik do jiných světů?“ Pak se odmlčel a s pocitem marnosti a nedoceněné snahy mávl rukou. Ukázal na Andreinu pravou paži, na místo těsně pod ramenem.

„Nepříjemně to štípne,“ starostlivě poznamenal a pokynul nejbližšímu stalkerovi. „A pak to bude bolet čím dál víc...“

Vybraný stalker přistoupil ke komtese, pohledem si určil, kudy povede dráhu meče, a rozmáchl se. Andrea zavřela oči. Vzduchem se blýskla čepel katany…

Kostelník Zimmermann začal odbíjet půlnoc.

Do pochmurných zvuků kostelních zvonů se ozvalo dunivé zahřmění. Zřejmě začíná noční bouřka, pomyslel si kostelník a rozhlédl se po půlnoční obloze. Ještě jednou se fialově zablýsklo. Podivné.

Noc byla temná a průzračná jako vody podzemní řeky Punkvy.

PRVNÍ DEN, PRVNÍ KREV

John Francis Kovář si připadal jako v dějově chudé megaprodukci, typické pro komerčně úspěšné filmy posledních let; tolik zbytečných a zároveň okázalých úkonů by si nevymyslel ani ten nejzoufalejší scenárista. Nejdříve ho oskenovali, a to tak důkladně, jako by se mu chystali zaživa postavit pomník. Pak mu snímali sítnici, otisky prstů, odebírali vzorky vlasů a kůže, ověřovali hlasový i genetický podpis a snad mu zjišťovali i hemživost spermií.

„Tu bych měl mít ještě dobrou,“ chtěl poznamenat Kovář k vychrtlé doktorce s velikýma zelenýma očima za ohromnými modrými brýlemi, ale raději mlčel. Oni vlastně mlčeli všichni. Oficiální přivítání v Agentuře E.F. bylo chladnější než sněhem zapadaný náhrobní kámen. Aspoň že ta vstupní část byla za ním.

Nyní sjížděl v zářivé kabině zdviže snad do samého středu Země. Ve výtahu šveholila tichá nevtíravá hudba a kabina voněla příjemným parfémem platinové blondýnky. Gabriela Sabatini, tedy ne ta blondýnka, ale ten parfém, odhadl Kovář a hlavou mu prolétla vzpomínka na Lindu. Zavrtěl hlavou. Nechtěl na ni myslet zrovna teď. Nechtěl na ni myslet vůbec.

„Koukám, že tady moc řečí nenaděláte, co?“ začal lehkou konverzaci s těžkým startem.

„Jak s kým,“ snažila se ukončit rozhovor v zárodku blondýna milá jako ostří gilotiny.

„No, zkuste to třeba se mnou. Třeba zapadnu do té kategorie ‚s kým’.“

„Nebojte. Nezapadnete.“

„No, aspoň jsem si poslechl pár vřelých lidských slov.“

„Tak si toho važte. Moc jich ode mne neuslyšíte.“ Měla tmavé nazlobené oči. Výtah zpomalil, žaludky se zhouply, a zastavil. Dveře tiše zívly a elektronický zvonek cinkl jako v pohřební síni, když rakev zajíždí do spalovny. Vystoupili mlčky. Kráska a zvíře.

Ona mlčenlivá, on mlčící.

Matné kruhové zářivky osvětlovaly okružní chodbu. Vypadaly jako pravidelně rozeseté berušky albínky. V podlaze byly zabudované světélkující barevné linie. V nich blikaly zelené, červené nebo modré žárovky a vytvářely dojem plazících se hadů. Kovář pozoroval dokonalé křivky stehen a lýtek. Černé lodičky klapaly po podlaze jako metronom.

„Tuhle holku museli unést přímo z přehlídkového mola,“ pomyslel si. „Nebo spíš z převlékárny.“ Byla krásná jako Jaro z Muchovy série Roční období. A chladná byla jako Zima.

„Ahoj, Niki,“ objevil se proti nim člověk v radiační kombinéze bez přilby. Byl to chodící Kolos Rhodský. Na krátkém krku mu seděla kulatá hlava s bystrýma očima. Místo ramen a paží měl provazce svalů a šlach. Před sebou tlačil lesklý vozík na bantamových kolech. Na plošině vozíku byl stojan z vyztuženého skla a v něm jako glóbus zvolna rotovala světélkující koule. To sklo byla antitenzní hmota a to uvnitř časoprostorový fantóm.

„Jak se vede, Chucku?“ usmála se asistentka na kolohnáta.

„Vida, děvče se umí i smát,“ blesklo Johnovi lebeční dutinou. „To jsou mi věci.“

„Kam s tím miminem?“ Nikita ukázala na fantóm.

„To víš, pořád by cestovalo, rošťák. Před chvílí nám zdrhlo z druhé dimenzionální úrovně, tak profesor usoudil, že bude lepší dát ho na pár hodin do chronogenní komory. Snad nám tam trochu zchladne.“

Fantóm jako by vytušil, že řeč je o něm, a zjasnil barvu výbojů probíhajících mu po povrchu. Právě totiž míjeli další přímý vstup do generátoru urychlovače.

„Pamatuješ, jak jsme v komoře zkoušeli to dvousekundový chlazení vodky?“ zasmála se Nikita a bělostné zuby zablýskly chodbou jako fotografické blesky.

„No, nestíhali jsme to ani pít, jak rychle se to chladilo…“ zasnil se sezónní alkoholik Chuck. „Ale koho nám to sem vedeš?“ upřel své vypoulené oči na Johna. „Nějaká nová posila? Tak to vám přeji dobrý den, člověče. Vítejte v Agentuře.“

Kovář s úsměvem opětoval pozdrav kývnutím hlavy.

„To je John Francis Kovář,“ pronesla Nikita jakoby nezúčastněně. Chuckovi zmizel úsměv z tváře, jako by ho z tabule smazali školní houbou.

„To je on? Ten Kovář?“ zeptal se.

„Jo, jsem to já. Počítám, že od narození,“ pousmál se Kovář chladně.

„Tak to buďte rád, že jsem u toho narození nebyl já,“ podotkl Chuck ještě chladněji, málem by se oba srazili rampouchy, které jim vyrostly z hlav, a rozloučil se s Nikitou. Dál tlačil vozík s hyperprostorovým miminem a ještě několikrát se kradmo ohlédl. Konečně zmizel za ohbím kruhového tunelu. Kovář věřil, že se ohlížel i tam.

„Taky mě těšilo,“ utrousil Kovář. „Koukám, že jste tady všichni dobře naladěni. Tady se mi bude líbit.“

„Ráda tě vidím, Nikito,“ ozvalo se z oválné chodby zprava. Byl to přívětivý alt zralé ženy. „Koukám, že jsi vyrazila na rande.“ Na barevně označeném rozcestí, orientační linie vypadaly jako předimenzované turistické značky, se objevila plnoštíhlá bruneta.

„S kýmkoli jiným jo, ale s tímhle opravdu ne.“

„Ale prosím tě, vždyť nevypadá tak hrozně,“ prohlédla si tmavovláska Johna Kováře. „Aha, hned jsem vás nepoznala,“ zastavila se žena těsně před Johnem. „Tak to jste vy,“ řekla a upřeně se mu dívala vzhůru do očí. Měla kulatou opálenou tvář a hezké zvídavé zelenomodré oči. Kovář si připadal jako brejlovec v koši, když mu fakírova píšťala odpískává další směnu. Kyprá bruneta ho stále hypnotizovala.

„To souhlasí,“ podotkl. „To jsem já. A vy zřejmě budete vy.“

„Ljuba Bytewska,“ představila se hnědovláska, která by mohla sloužit v pubertálních erotických snech jako žena s nadměrnými velikostmi. Nebyla tlustá, to v žádném případě, byla prostě jen dobře stavěná. „Vidím, že pověst, která vás předcházela, nelhala. Další nevycválaný muž. Inu, sama jsem doporučila vedení, abyste vstoupil do mé sekce. Tak uvidím, co se s vámi dá vůbec dělat.“

Sekretářka zavrtěla hlavou, žlutavé vlasy jí oblétly hlavu jako ve filmovém zpomaleném záběru na pozadí mořské pláže osvětlené vycházejícím sluncem, a vydechla, jako by chtěla zahodit spodní ret. Nezúčastněně sledovala odraz podlahových linií na kovových stěnách koridoru a myslela si své.

„Těší mě, paní Bytewska,“ řekl Kovář. „Nevím sice, co jste zač, ale vaše hodnocení mi i tak zní jako učiněná rajská hudba. Jsou to totiž první normální věty, s nimiž jsem se tady za poslední dvě hodiny setkal.“

„A vy se divíte?“

„Přepokládal jsem, asi mylně, že pokud má někdo zájem o mé služby...“

„To jste řekl velice správně, Johne,“ přerušila ho Bytewska a pozvedla objemný ukazováček s modře nalakovaným nehtem. „Máme mimořádný zájem o vaše služby – ale to neznamená, že máme zájem o vás jako o člověka.“

Kovář pokýval hlavou. Vlastně se ani nedivil všem těm lidem, které cestou potkal. Jeho dnešnímu oficiálnímu vstupu do Agentury totiž předcházely opravdu nezvyklé akce, včetně práce pro „paralelní“ pašeráky.

„Nikito, zavolej Vincenta. Za půl hodiny vás chci mít v třetí přestupní komoře. A ať s sebou vezme jen pistole. Nebudeme riskovat další zatížení portálu.“

„Ale paní Ljubo,“ namítla Nikita nesměle, „přece nechcete poslat tohohle… Tohoto pána rovnou do akce. Víte přece sama nejlíp, co nám způsobil.“

„Niki, dovolíš, abych ve své sekci rozhodovala sama?“ zvedla Bytewska hlas a už to nebyl příjemný alt. Plynule přešel do intenzity i zabarvení letního hromu nad pšeničným polem.

„Promiňte, paní, já jen chtěla podotknout…“

„Vím velice přesně, co jsi chtěla podotknout, Niki. A právě proto se nový agent vydá na první misi teď hned, aby viděl, co ho čeká. A aby si pro příště rozmyslel hazardovat s cizími životy – a také se svým životem. Že?“ otočila se Ljuba Bytewska a usmála se na JFK. Měla velké, pravidelně rostlé zuby. A výraz krokodýla před obědem.

„Už se těším,“ pokrčil rameny Kovář. „Začínal jsem se tady krapánek nudit.“ Založil paže na rozložité hrudi a čekal, co se bude dít dál. Stejně není pánem situace ani pánem svého času, tak proč by měl vynakládat energii na vysvětlování té pašerácké epizody nebo snad na svou obhajobu. Nepotřeboval to. Věděl, že udělal to nejlepší, co mohl, a evidentně to věděla i Ljuba Bytewska.

„Zavolám Vinciho,“ špitla Nikita, nepatrně se uklonila a odklapala na vysokých střevíčcích zpátky tunelem po tenké červené linii. Chodby podél čtyři kilometry dlouhého urychlovače byly oblé jako její lýtka a povrch obložení hladký jako její kůže. Kovář se ohlédl za asistentkou v úzké černé minisukni.

„Za chvíli ji zase uvidíte,“ řekla Bytewska. „I když myslím, že ona z toho žádnou radost mít nebude.“

„V životě jsem ji nepotkal,“ řekl Kovář. „A dívá se na mě jako na Satana. Je to snad vymítačka ďábla? Nebo ji chodím strašit ve snech v rozepnutém baloňáku?“

„Bertram, ten, jak ho zabili vaši přátelé pašeráci, byl její přítel.“

„Ale přece víte od ostatních, jak to bylo doopravdy!“

„Pochopte, že zrovna tohle se dost těžko vysvětluje. Nemyslete si, já jsem si musela tvrdě obhájit váš příchod. Byl jste určitý čas na druhé straně barikády. A na to se jen tak nezapomíná. Pro mnoho lidí odsud jste prostě pašerák a nájemný vrah.“

John Kovář se dnes poprvé vážně zamračil.

„Počkejte, počkejte! Brzděte s tím tobogánem, paní Bytewska,“ řekl a slova zněla jako práskání bičem. „Už mě to tady začíná vážně štvát. Připadám si jako Hitler naroubovaný Stalinovými výhonky. Proč si mě Agentura vybrala, když tady každého štvu?“

„Upřímně – nebo oficiálně?“ zeptala se Bytewska.

„Oficiálně jste mi to právě řekla. Jsem tady zřejmě pro dost lidí prostě nájemný zabiják. Ale já mám pocit, že někoho takového zrovna hledáte. Jen bych rád zmínil jeden zásadní rozdíl – jsem voják, nejsem vrah.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 002 Není krve bez ohně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.