Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michal Vaněček

MYŠOVÉ
první super čtení s aktivitami

Ilustrace Věra Krumphanzlová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6508. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Jazyková úprava Radka Svobodová
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017
Ilustrace © Věra Krumphanzlová, 2017
Text © Michal Vaněček, 2017

ISBN 978-80-271-9659-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9658-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0223-5 (print)

Jak se myšové narodili

V jedné myší rodině se jednoho dne narodili dva malí myšové.

Když tatínek uviděl prvního nově narozeného, pravil radostně: „To je ale roztomilá myška!“

„Je to myšáček,“ opravila tatínka maminka.

Čerstvě narozený myšáček zamžoural očičkama na tatínka a maminku a pravil: „Kamyš.“

„Cože?“ nechápal tatínek.

„To je přesmyška,“ zazubil se hlodavými zoubky myšáček.

„Přesmyčka,“ opravila ho zmateně maminka.

„Jaká přešmyška,“ stále nechápal tatínek.

„Myška – Kamyš, přesmyčka s písmenky,“ vysvětlovala trpělivě maminka, která začínala s obavami tušit, že tenhle myšáček bude asi geniální.

Druhý čerstvě narozený myšáček to celé jen pozoroval a občas prohodil: „Myšoň!“ a sháněl se po jídle.

Maminka s tatínkem si oddechli, že druhé dítě bude normální a zdravé, a začali svým malým myšům říkat Kamyš a Myšoň.

Myšové bydleli v domě u lidí, kteří se jmenovali Zámyšovi. Myší rodince se jejich jméno zalíbilo. Měli díru ve zdi za nábytkem, a dokonce viděli na televizi.

Zámyšovi tušili, že mají v domě myši, ale nemohli je najít. Jenom jejich desetiletý syn Bohoušek pravidelně nosil k díře za nábytkem sýr. A tak se našim myšům dařilo dobře. Chodili se večer dívat ven na televizi a hlodali u toho sýr, jak to odkoukali od lidí.

Kamyš byl menší a přemýšlivý, Myšoň byl velký a moc nepřemýšlel. Nedalo se mu ovšem upřít, že byl založen prakticky.

Když je takhle jednou zálibně pozorovala Zámyšovic kočka Mína, Myšoň zavelel k útěku, zatímco Kamyš se chystal pečlivě vypočítat, jak daleko může tlustá kočka doskočit s ohledem na svou hmotnost, sportovní založení a řadu dalších veličin.

Když se Bohoušek díval v televizi na kreslené filmy, myšové se dívali s ním. Se zájmem sledovali, co Pišta a Fišta provádějí kocouru Fousovi či jak na kocoura Toma pravidelně vyzrává malý Jerry. Kamyš se neustále pokoušel vypočítat, jak úžasně by podobným způsobem šlo vyzrát na Zámyšovic Mínu, ale Myšoň mu naštěstí tyto utkvělé představy vyvracel s tím, že ve skutečnosti by to nemuselo fungovat jako ve filmu. Kolikrát už viděli, jak Mína vítězoslavně nese domů uloveného myšáka!

Myšové se navzájem dobře doplňovali. Kamyš dokázal vypočítat, kolik sýra ještě zbývá v lednici, zatímco Myšoň jej nezřídka zachraňoval před následky jeho výpočtů.

Kam zmizel sýr?

Jednoho dne se v Zámyšovic domě začalo dít něco podivného.

Zrovna když Kamyš vypočítal, že Zámyšovi pojedou pozítří nakoupit další sýr, pravil Myšoň: „Kamyši, mně připadá, že v domě není ani noha!“

A opravdu. Začaly totiž prázdniny a celá Zámyšovic rodina i s Bohouškem odjela na prázdniny.

Kamyš se zamyslel a pravil: „Když tu není Bohoušek, nebude tu ani sýr.“

Dva dny čekali, jestli se sýr náhodou neobjeví na známém místě. Marně. Sýr se neobjevil. Kamyš se pokoušel vypočítat a vymyslet způsob, jak by mohli otevřít lednici, ale Myšoň ho přesvědčoval, že dva malí myšové lednici určitě neotevřou, a i kdyby, stejně bude asi prázdná.

Začali se procházet po domě v naději, že najdou něco k snědku. Naštěstí na prázdniny odjela i kočka Mína, takže jim nikdo v průzkumu domu nebránil. Jenže kuchyň i spíž byly pečlivě uklizeny od potravin, a když myšové dojedli všechny zapomenuté drobky, začalo jim být smutno. Stýskalo se jim po sýru. Copak maminka s tatínkem, ti byli ještě ze staré školy a nedělalo jim potíž schroupat někde na zahradě nějaké bobule a semínka. Ale myšové toužili po voňavém sýru.

„Měli bychom se vydat do světa hledat sýr,“ navrhl Myšoň.

„Do světa?“ vyděsil se Kamyš. „Viděl jsi přece v televizi, jak je svět veliký!“

Než ale mohl začít počítat, jak je svět veliký a co by je všechno mohlo potkat za nepříjemnosti, řekl Myšoň: „Buď půjdeme hledat sýr, nebo tu budeme chroupat nějaká hořká semínka.“

Kamyš znejistěl. Do světa se mu nechtělo, raději by v klidu něco počítal, ale po sýru toužil. Navíc podle toho, co viděli v televizi, musí být svět ohromně zábavný.

Nakonec se dohodli, že nejprve obejdou zahradu a rozmyslí se, kam jít.

Hned před zahradou byl chodník a u něj autobusová zastávka. Čekalo tam několik lidí. Vedle jedné paní stála na chodníku nákupní taška, ze které to velmi povědomě vonělo. Myšové se nerozmýšleli ani chvilku – a hup! Páni, v tašce byl čerstvý sýr. Ještě že je nikdo neviděl. Jenže ouha! Najednou u chodníku se skřípěním brzd zastavil autobus, paní popadla tašku, a než se myšové u sýra vzpamatovali, autobus se rozjel a s ním i nákupní taška.

Myšové v autobuse

V autobuse myšové opatrně vylezli z tašky a schovali se pod sedadlo. Přece jen nevěděli, jestli autobusem nejezdí taky kočky. Pozorovali, jak lidé nastupují a vystupují, a nešlo jim to do hlavy.

„Proč ti lidé jezdí sem a tam?“ mudroval Myšoň.

„Vypočítal jsem, kolik nastoupilo a vystoupilo cestou lidí!“ pyšnil se Kamyš, který si s sebou nezapomněl na cestu do světa vzít poznámkový sešit a tužku.

Jeli několikrát z konečné na konečnou. Byli najedeni sýrem z nákupní tašky té paní a Kamyš byl zaujat počítáním lidí.

„Zjistil jsem, že tam a zase zpátky jel úplně stejný počet lidí. Kdyby všichni zůstali, kde jsou, nemusel by autobus vůbec jezdit,“ pravil vítězoslavně Kamyš, který cestou odposlouchal od lidí, jak se ta vrčící plechová obluda jmenuje.

Myšoň jen pokrčil rameny, protože si nebyl jist, zda by někdo byl ochoten zabývat se bratříčkovými úvahami a zrušit kvůli tomu autobus.

Když už projeli celou trasu autobusu popáté, navrhl Myšoň, že by mohli zkusit na konečné vystoupit, že si myslí, že už toho Kamyš spočítal tak akorát.

Vystoupili na konečné. Dveře autobusu se zavřely a autobus odjel. Myšové stáli u veliké brány, na které byl nápis ZOO.

„Páni, co to je?“ zíral na bránu Myšoň.

„Zo-o-lo-gic-ká zahrada,“ přeslabikoval Kamyš, který se sám naučil z televize trochu číst. „Žije tam spousta zvířátek,“ vzpomněl si ještě.

„Tak to tam bude i něco k snědku,“ zasnil se Myšoň.

Vešli do zoologické zahrady. Vstupenky nepotřebovali, nikdo si jich ani nevšiml.

Myšové v zoo

„Páni, tady je zvířátek!“ užasl Kamyš při pohledu na plán zoologické zahrady.

„Přestaň je počítat a pojď shánět jídlo,“ táhl ho Myšoň od informační tabule.

S úžasem hleděli na obrovské zvíře, které mělo hrozitánsky dlouhý nos. „To je přece slon,“ řekl Kamyš, „viděli jsme ho v televizi.“

„Já bych šel jinam,“ namítl s obavami Myšoň. „Kdyby na nás šlápnul, je s námi amen.“

Jenže slon neměl v úmyslu na naše milé myše šlapat. Jakmile je uviděl, sám se snažil dostat se od nich co nejdál. Myšové totiž netušili, že sloni se bojí myší. I myšů.

Pavilon šelem se jim moc nelíbil. Tygři a lvi jim až příliš připomínali kočku Mínu. Tyto šelmy byly také kočky, jenže mnohem větší.

Zato pavilon, kde byli nejrůznější hlodavci, je velmi zaujal. Tam bylo kamarádů! Dali se tam do řeči s nějakým cizokrajným myšem, nebo co to vlastně bylo. Ten jim dokonce skrz mříže své klece nasypal trochu zrní, aby se myšové najedli.

„To máš třikrát denně, tohle krmení?“ zeptal se s plnou pusou Myšoň.

„Mám,“ přikývl cizí myš, ale tvářil se posmutněle.

„Proč jsi tak smutný?“ zajímal se Kamyš.

„Jsem tu uvězněný,“ pokrčil rameny cizinec. „Mám co jíst, je tu teplo, neprší na mne, ale nemůžu nikam jít,“ roztesknil se.

Myšové se zamysleli. Nejdřív to tady vypadalo tak líbivě, že by tu snad i zůstali. Ale najednou na ně dopadla tíha toho, jak jsou tu všichni zavření a nemůžou nikam jít.

„A to nemůžeš ani nikam jet autobusem?“ zeptal se zkušeně Kamyš.

„Čím?“ nechápal cizí hlodavec, který svoji klec v zoologické zahradě nikdy neopustil.

„Ale ničím, pusť to z hlavy,“ mávl rukou Myšoň, „to bys nepochopil.“

Myšové poděkovali cizímu myšovi za jídlo a vyšli z pavilonu.

„Mě to tady už nějak nebaví,“ řekl posmutněle Kamyš.

„Jo, jsme v kriminálu,“ přitakal Myšoň, „jdeme jinam. Nemáme tu být.“

Proběhli pod plotem vedle brány a ocitli se venku před zoologickou zahradou. Přemýšleli, kam dál, kam půjdou hledat sýr.

Myšové v supermarketu

Hned kousek za autobusovou zastávkou byla veliká prodejna. Samoobsluha, prostě supermarket s potravinami. Zavonělo to odtamtud pokaždé, když se otevřely dveře, kterými procházeli lidé dovnitř a ven.

„Koukej, Myšoni,“ užasl Kamyš, „kolik jídla si lidé vozí. To přece nemohou sníst ani za… Počkej! Hned to spočítám…“

Než Kamyš dopočítal, že přibližně polovinu těch věcí musí lidé vyhodit, protože je nepotřebují, vonělo už těch věcí tolik, že Myšoň navrhl, aby se tam raději místo počítání šli podívat.

Myšoň se trochu obával, aby je nerozmáčkly automatické dveře, které se otevíraly úplně samy, když někdo procházel s košíkem.

Naštěstí Kamyš rychle spočítal, kdy je potřeba dveřmi proběhnout a jak rychle, takže se myšové dostali do prodejny celí a zdraví.

„Jé, podívej,“ ukázal Myšoň prstem do regálu, „kočka v prášku!“

Na krabičce byl obrázek kočky. Byl to regál s krmením pro domácí mazlíčky. Ale to myšové nemohli vědět.

„Kočku v prášku bych si s chutí dal,“ přisvědčil Kamyš, „ale je to moc vysoko a nemůžeme se tady prohánět všem lidem na očích.“

Nechali si tedy zajít laskominy na kočku a šmejdili dál mezi regály a hledali něco k jídlu.

„Měl bych spočítat, kolik je tady v těch policích různého jídla,“ napadlo Kamyše. Myšoň jen pokrčil rameny. Už se smířil s tím, že jeho myší bratříček pořád něco počítá.

Nakonec přece jen neodolali, začali šplhat na stojany a očuchávat, co by kde bylo k snědku. Našli i sýr, ale v tom regálu byla taková zima, že se tam neodvážili.

Nějaká krátkozraká paní vypískla, když si chtěla dát do košíku rohlík, a místo toho nahmátla v pečivu Kamyše, který počítal zrnka máku na každém rohlíku.

Myšové se sebrali a upalovali ven z prodejny. Jenže si spletli směr a vběhli do skladu. A ke skladu bylo zrovna přistavené auto, ze kterého to přímo božsky vonělo sýrem. Myšové neodolali a vlezli do auta. Bylo to veliké auto. Objíždělo prodejny a rozváželo sýry nejrůznějších značek.

Myšové vlezli do auta a vzadu v rohu našli několik polorozbalených sýrů, které asi při vykládání vypadly. Pustili se do jídla a jedli a jedli, až z toho najednou oba naráz usnuli.

Zdálo se jim o sýru a o kočce v prášku a neměli ani potuchy, že nákladní auto vyložilo všechen sýr a odjíždí neznámo kam.

Myšové na moři

Kamyš se probudil z podivného sna. Zdálo se mu, že se s ním všechno houpá a kymácí ze strany na stranu. Otevřel jedno oko, pak druhé, zkusil se postavit. Tak byl to sen, nebo nebyl? Kolem se všechno houpalo, Myšoň se houpal taky, i když ještě spal. Byl v nějaké tmavé místnosti, která byla celá kolem dokola ze dřeva.

„Myšoni, vstávej,“ zatahal Kamyš bratříčka za ocásek.

„Co se děje? Kde je sýr?“ blekotal rozespalý Myšoň.

„Kde je sýr, to teda nevím, ale všechno se tu houpe,“ vysvětloval pobledlý Kamyš.

„Kde to, u všech myšáků, jsme?“ rozhlížel se Myšoň.

„Kde byste byli. Na lodi!“ ozvalo se zčistajasna odněkud z druhé strany temné místnosti.

Myšové zamžourali do temného prostoru mezi nějakými bednami.

„Na lodi?“ rozpomněl se Kamyš. „Loď jsem viděl v televizi a…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Myšové - první super čtení s aktivitami.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.