„Bez titulu, s titulem, jak se státi magorem.“

Věnováno mé báječné rodině a mým skvělým přítelkyním.

Diagnóza: učitelka

Gabriela Falcová

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,
rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Falcová, Gabriela

Diagnóza: učitelka / Gabriela Falcová.

- Vydání první.

- V Praze : Stanislav Juhaňák - Triton, 2017

ISBN 978-80-7553-363-0 (epub)

ISBN 978-80-7553-364-7 (mobi)

821.162.3-32 * 37.011.3-055.2 * 929 * (437.3)

- Falcová, Gabriela

- učitelky - Česko

- české příběhy

- autobiografické příběhy

821.162.3-3 - Česká próza [11]

929 - Biografie [8]

Copyright © Gabriela Falcová, 2017

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2017

Cover © Renata Brtnická, 2017

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7553-363-0 (epub)

ISBN 978-80-7553-364-7 (mobi)

PŘEDMLUVA

Gabriela Falcová ve své knize přináší nadčasové téma a pro čtenáře zajímavé v každé době, téma pedagogů. Takřka všichni jsme navštěvovali nějakou školu a podle svých zkušeností a zážitků na ni a na kantory různě vzpomínáme. Všeobecně známe filmy, rozličné povídky, televizní seriály či anekdoty o „študácích a kantorech“. Bohužel mnohdy z nich učitel vychází jako podivín, bytost přísná, nesmlouvavá, neomylná, bez radosti.

Tato kniha nemá souvislý děj, jednotlivé kapitoly tvoří tematicky uzavřené celky, kterými prolíná jednotný příběh autorčina vysokoškolského studia. Přináší úsměvné historky, scénky, příhody a pojednání, které vtipně vykreslují učitele, studenty i různé drobné životní karamboly.

Autorka, sama učitelka, svým osobitým viděním, vnímáním a vlídnou skepsí se vypořádala s všeobecně vžitým míněním o učitelích a dokázala se nad tyto úsudky povznést. Téměř každého postihne profesní deformace, autorka ji přiznává, nevadí jí. S nadhledem a nenapodobitelným humorem sobě vlastním zpodobnila vlastnosti a projevy učitelů a groteskním způsobem zachytila postřehy a zážitky nejen ze svého vysokoškolského studia, ale poodhalila i svůj osobní život. Její studium určitě nedoprovázely jen veselé epizodky, dokázala však jakoby s vnímáním fotografa zachytit právě ten nejvýstižnější okamžik. S jistotou o ní platí, že kdo i ve zralejším věku studuje, věčně je mlád. Nechá se uznat, že člověk je mlád do té doby, bez ohledu na skutečný věk, dokud se o něco snaží, přichází s novými nápady a novými cíli, kterých chce dosáhnout. Vždyť pojem „studeo“ pocházející z latiny znamená „snažit se“. A právě to autorka umí.

Často se cítíme mizerně, tělo nám vypovídá službu, nedohledáme příčiny špatné nálady, nestíháme zhola nic, čteme si v psychologických příručkách o duševní hygieně, pak je nejvyšší čas s tím něco udělat. Tělo i duši léčí smích. To není otřepaná fráze. Je vědecky prokázáno, že při smíchu dochází k uvolňování napětí a k produkci endorfinů, tzv. hormonů štěstí. Ty přinášejí pozitivní náladu, potlačují smutek. Život nám nabízí bezpočet situací k projevům srdečného smíchu a k pobavení. Jednou z takových příležitostí se může stát i tato knížka.

Mgr. Marie Bazalová

ÚVOD

Proč se člověk rozhodne ve zralém, či říkejme ve středním věku studovat? Je to potřeba dokázat cosi sobě či okolí? Je to potřeba zdolat ještě nezdolané, je to chuť po sebevzdělávání? Houby. V mém případě to byla otázka čistě pragmatická. Dodělat vysokou školu, kterou jsem už jednou studovala, a jelikož jsem nezvládla péči o rodinu a studium zároveň, nedostudovala, byla jednoduše nutnost. Tenkrát jsem si správně vybrala, upřednostnila jsem rodinu před vlastním vzděláním. Moje rozhodnutí začít opět studovat ve zralém věku bylo riskantní, bláhové až nerozumné, ale protože mám ráda dobrodružství a nové výzvy, udělala jsem to. Ano. V necelých čtyřiceti letech, po patnácti letech praxe ve školství, jsem si opět podala přihlášku na vysokou školu. Důvod? Jsem učitelka, snad to dělám dobře, určitě zatím ještě učím ráda, a co vím stoprocentně, nic jiného neumím.

Jsem tvor velmi společenský a navíc trochu zbabělý. Zastávám názor, že pokud nás bude víc, neštěstí a průšvihy se tak nějak rozdrobí a zasypou větší množství lidiček. Zavolala jsem své kamarádce, se kterou se přátelím od pěti let a vím, že byla ve stejné situaci – buď si doplnit vysokoškolské vzdělání, či se rozhodnout pro práci v družině, nebo začít ve zcela jiném oboru. Protože jsem povahy výřečné, přemluvila jsem Lenku k odvážnému kroku. Chvíli se vzpouzela a vysvětlovala mi, jestli si uvědomuju, že na obor, ke kterému ji chci přemluvit – Učitelství pro první stupeň –, nebudou jednoduché přijímací zkoušky a my jsme přece jen pár let po ukončení (byť dvou) středních škol. Nebylo mi tehdy ještě jasné, k čemu tu nebohou ženu přemlouvám, ale přesvědčování mi vždycky šlo. Samozřejmě že mi v hlavě běhaly i racionální myšlenky, jak všechno zvládnu, jestli jsem schopna se začít opět intenzivně učit. Můj manžel měl na rozdíl ode mne ihned jasno. Když jsem se mu svěřila se svými obavami, zda jsem ještě schopna nabudit mozkové buňky a zvládat několik věcí najednou, jednoduše řekl: „Ty jsi schopna všeho.“ Podařilo se nám umluvit i zahrnout pádnými argumenty ještě další kamarádku, kterou jsme přesvědčily, že je třeba v tomto věku konečně dokončit vysokou školu. Už jsme byly tři.

Za týden se ozval telefon. Lenka H. mi přátelsky sdělovala, že jsme si špatně přečetly podmínky přijetí k našemu vysněnému studiu. Nejenom že bylo nutné projít přijímacím řízením z českého jazyka a z matematiky, což už to se zdálo býti nemožným, ale k našemu údivu vstoupily do hry i talentové zkoušky z hudební, výtvarné a k mé hrůze i z tělesné výchovy. Ujistila jsem Lenku, že tam zkrátka dojedeme a už po talentových zkouškách, které byly úvodním kolem, komise pochopí, že starší lidé na tuto školu nepatří. Úřednickému šimlu se dostane obroku, přihlášku jsme podaly, studovat jsme chtěly, ale bohužel vybráni budou schopnější a zřejmě mladší kolegové a kolegyně. Tehdy ještě naivní a důvěřivá Lenka H. i druhá oběť mého rozhodnutí Lenka K. opět mému plánu podlehly. Já jsem jim opravdu nechtěla nikdy lhát, sama jsem skálopevně věřila, že co se má stát, to se stane. A holky, nechci se chlubit, neměla jsem zase pravdu?

1. KAPITOLA

Talentové zkoušky

Nadešel čas talentových zkoušek. Celý život jsem měla takový nenápadný pocit, že trapasy, průšvihy a pohromy se mě drží nějak víc než ostatních lidí. Můj pocit se tímto dnem změnil v jistotu. Podle abecedy jsme byli přiděleni do jednotlivých poslucháren. V aule fakulty se hemžilo velké množství lidiček. Když jsem se rozhlédla kolem sebe, viděla jsem i mladé lidi ve věku mého staršího syna. V tu chvíli jsem pochopila, že talentové zkoušky probíhají společně na denní i dálkové čili kombinované studium. No nazdar! Udělat si ostudu mezi svými vrstevníky ještě připouštím, ale tohle vypadalo na ostudu mezigenerační, což už připomíná ostudu téměř mezinárodní. Přítelkyně na mne hrozily pěstičkami, když jsme se jako poslušné ovce rozcházely do jednotlivých poslucháren. Neustále jsem se držela amerického filmového hesla „keep smiling“, ale už jsem tušila, že přijdou horké chvilky a umělý úsměv dlouho nevydrží. Přijímací zkoušky z hudební výchovy byly příjemné a zkoušející se na mne usmívali. Byla jsem klidná – zde jsem doma! Moje dvě přítelkyně mi poté vyděšeně vyprávěly, jak marně hledaly rytmus, který se jim ztratil, jak se jednoduchá lidová píseň v jejich interpretaci stala operní árií, jak se snažily objevit notu, která jim byla hrána na klavír, avšak marně. Jediné, co měly v těchto krušných minutách na paměti, bylo prý to, že až mě dostanou do rukou, budu zpívat všechny operní árie najednou.

Při talentové zkoušce z výtvarné výchovy jsem poznala svou budoucí spolužačku Jaroslavu. Ve chvíli, kdy splašeně hledala kus papíru a škemrala o zapůjčení listu náčrtníku, jsem vůbec nevěděla, kam jsem v tom rozrušení dala své připravené papírenské potřeby. To jsem ještě netušila, že tato dospělá žena, jež se stane naší spolužačkou, přitahuje průšvihy a absurdní situace stejně intenzivně jako já. Naším výtvarným úkolem při tomto přijímacím řízení bylo zachytit přeměnu zvířete v jiného živého tvora či neživou věc. Kresba tužkou mi ještě celkem šla a viděla jsem, jak mi Jarka závistivě hledí přes rameno a žadoní: „Nemohla byste mi načrtnout čápa?“ Protože se vždy snažím pomoci bližnímu, ale i vzdálenému svému, chtěla jsem vyhovět. Nenápadně jsem vzala Jarčin papír a snažila se o kresbu zvířete. Nebylo to až tak úspěšné, proto mi kolegyně vztekle vytrhla náčrtník se slovy: „Tak tohle umím taky.“ A rázně začala gumovat tak, že prodřela do kresby díru. Vyděšena počala škemrat o další papír. To už vyučující, který na nás dohlížel, nevydržel a přišel se podívat, co se děje. Uviděl naši spolupráci a zahrozil; tenkrát ještě netušil, co představuje kooperativní učení. Když jsme všichni odevzdali výkresy, Jaruška, hledící na práce ostatních, začala propadat (jako ostatně dalších pět let po každé zkoušce) panice. Chlácholila jsem ji, že její čáp měnící se ve vysavač je opravdu nádherné kubistické dílo, a protože jsme na katedře výtvarných umění, jistě se najde odborník, který je ocení. Neocenil, ale z pětadvaceti možných bodů Jarka nakonec dva dostala.

Poté nás čekala nejhorší část dne – talentová zkouška z tělesné výchovy. Už na střední škole jsem vynikala především skokem přes švédskou bednu. V prvním ročníku gymnázia jsem se tímto skokem proslavila. Ještě mi nebylo patnáct let, štíhlá, vysoká, velmi vysoká, 180 cm vysoká, s dlouhými černými vlasy a s odporem k mučicímu nářadí v tělocvičně, snažící se být i přes svou výšku co nejméně nápadná. Začala moje první hodina tělesné výchovy na této škole. Tělocvikář atletické postavy vysvětluje, že bednu přeskočíme tzv. skrčkou. Přemýšlím nad daným úkolem, jak nejlépe se odrazit, abych si hned první hodinu v nové škole neudělala ostudu. Učitel dále cosi vysvětluje, nevnímám, přemýšlím o skoku. Do reality mě vrací věta: „Vy, vysoká, s těmi dlouhými vlasy, tak pojďte první.“ Nějakým nedopatřením mě moje spolužačky dostrkaly do první řady. Už tehdy jsem byla dobře vychovaná, začala jsem tedy dávat děvčatům přednost. Bohužel marně. „Tak nic, holka, ty se zkrátka rozběhneš, odrazíš a bednu skrčkou přeskočíš, to umíš, tak se předveď!“ V té chvíli jsem měla pocit, že jde o vše, o medaili, o vítězství, o prestiž, avšak netušila jsem, že i o život kantora. Že vyučující v době, kdy jsem si v hlavě přehrávala metodiku svého skoku, řekl, že raději nejdříve vyzkoušíme jen výskok na bednu, to jsem opravdu neslyšela! Vyběhla jsem jako závodní kůň, nabrala rychlost a běžela jako vítr. Bylo mi jen maličko divné, že pan učitel nedává záchranu ze strany švédské bedny, ale stojí přímo za ní. „Je mladý, hbitý,“ říkala jsem si, „on se na poslední chvíli uhne.“ Neuhnul! Když jsem vyskakovala z odrazového můstku a zahlédla pedagogův děs v očích, už se nedalo ničemu zabránit. Skočila jsem plnou vahou svých sedmdesáti kilogramů vyděšenému učiteli kolem krku. Pak nastalo nekonečně dlouhé ticho. Pohled, který se naskytl mým spolužačkám, předčil všechny grotesky s Laurelem a Hardym. Zdivočelá kobyla překonala překážku a zavalila pedagoga za švédskou bednou, kterážto nevydržela nápor těl a přikryla je oba jako čepice. Učitel bojoval se mnou i s bednou jako o život a vítězoslavně se vynořil ze zbytku překážky s podrápaným obličejem. Já vyvázla celkem v pořádku, ale s obrovskou ostudou, která se se mnou táhla celé čtyři roky studia. Byla jsem potupně přidělena do čtvrtého – nejhoršího – družstva a toto zařazení mi zůstalo až do maturity. Je pravda, že mě starší spolužáci prosili, abych skok opakovala, nabízeli mi i peněžní hotovost, protože dotyčného tělocvikáře neměli rádi. Gymnázium jsem absolvovala v období socialismu, tudíž jsem já, husa, neměla ponětí o tržní ekonomice.

Na talentovou zkoušku z tělesné výchovy jsem se snažila pečlivě připravit. Snaha však často nestačí a v mém případě by musel přijít zázrak, abych odešla z této disciplíny alespoň s jedním jediným bodem, neboť bodové ohodnocení nula znamenalo konec přijímacího řízení, do dalšího kola s nulou nelze postoupit. A pak že je nula celé číslo!

V propozicích o přijímacím řízení jsme se dozvěděli, že jednou z disciplín bude basketbalový dvojtakt. Nácvik začal na hřišti nedaleko domu, kde se mi moji synové snažili vysvětlit tento zdánlivě jednoduchý prvek. Po zpomalení jednotlivých kroků jsem konečně své hochy pochopila a jala se svůj dribling a následný dvojtakt předvést. Do koše jsem se nikdy netrefila, ale snažila jsem se o estetické, ba dokonce až baletní podání. Neuvědomila jsem si, že v mém provedení tento prvek nevypadá, jako když se snaží dát koš mladá urostlá krásná basketbalistka, ale jako když se na vás řítí postarší plnoštíhlá (opovažte se myslet na slovo tlustá) rozjetá lokomotiva. Oba synové mě mají asi hodně rádi, protože při nácviku se mi ještě hlasitě nesmáli. Ovšem tělocvikář, přítomný mému skoku v rámci přijímacího řízení, byl buď tak usměvavý, nebo se ten neřád opravdu mému výkonu smál! Nevadí, nějaký bodík mi nakonec přidělil.

A bylo ještě hůř! Moje nejobávanější část talentové zkoušky – sestava na koberci. Samozřejmě že jsme s kolegyněmi nenechaly nic náhodě a zkoušely si svoje jednoduché, ba primitivní sestavy ve školní tělocvičně. Musela jsem znechuceně uznat, že Lenky jsou na koberci lepší než já. Nechápu to. Na střední škole jsem celkem dobře zvládala kotoul letmo. Co by se mohlo za těch dvacet let a pár (několik párů) kil navíc změnit? Pochopila jsem to při prvním rozběhu. Moje CNS ihned vydala rozkaz tělu, které toužebně běželo k žíněnce a už se vidělo zabaleno v kotoulu letmo. Bylo to předčasné, mozek dal jiný povel a vyslal varovný signál: „Neskákej! Co tvoje krční páteř?“ Tělo si tedy uvědomilo v posledním okamžiku, že se sbalit do kotoulu nesmí, a já po rozběhu skočila na žíněnku šipku plavmo. Snažila jsem se nervovou soustavu ošidit a společně jsme na ni s mými kamarádkami připravily léčku. Místo žíněnky mi děvčata donesla velikou, měkkou plochu, která se používá při skoku přes tyč. Paráda, mému tělu bylo dovoleno padnout do kotoulu, jenže jen bystré oko v tu chvíli na této měkoučké peřince poznalo, že se opravdu jednalo o kotoul.

Cíl byl jasný. Musím si na pedagogické fakultě při talentové zkoušce připravit tuto pomůcku. Nakonec jsem své tělo ovládala natolik, že ochotně přistoupilo na kompromis a provedlo kotoul, když na parketách ležely alespoň dvě žíněnky na sobě. Mé trápení nebralo konce. V tělocvičně Západočeské univerzity žíněnky nebyly! Já vím, všude se musí šetřit. Na podlaze ležely tenké, dalo by se říci tenoučké žluté koberce. Stáli jsme v řadě, opět seřazeni podle abecedy. Koho jsem si to vzala? Moje příjmení začínající písmenem F bylo obklopeno děvčaty ve věku 19 až 25 let. To, že vypadám jako maminka, která jim přinesla svačinu, nemám značkovou obuv a oblečení odhalující větší části svalové hmoty, mi tolik nevadilo. Koupila jsem si černé tepláky, našla v prádelníku tričko bez nápisu a potupně bosa jsem nevěřícně zírala, jak jsou děvčata mrštná. V duchu jsem si říkala: „Teď si svůj kalich ponížení vypiješ až do dna.“ Jsem bojovník, nevzdávám to. Požádala jsem vyučující, zda bych si mohla část koberce podložit žíněnkou. Nerada a nechápavě mi vyhověla. Podestlala jsem si tedy koberec, abych ošálila svoji nervovou soustavu. Ošálená byla i zkoušející. Kotoul vpřed se mi celkem povedl. To jsem si myslela, protože jsem se neviděla. Následovalo pár svěžích, mladistvých výskoků. Kotoul letmo mi vyšel tentokrát šikmo přes pravé ucho. Rovně jej nezvládnu, zato umím střídat pozice, přes které ucho se převalím. Snažila jsem se rychle vyskočit a zapotácela jsem se mimo koberec. Stále ještě v rytmu jsem se polkovým krokem vrátila na žlutou podložku. S úsměvem jsem se podívala na rozpačitou pedagožku, která mi přiškrceným hlasem řekla: „Ještě udělejte hvězdu, přišla byste o body.“ Jak bláhové! Jsem zvyklá poslouchat, provedla jsem tedy poslední cvik své sestavy. Opřela jsem se o své dvě ruce, nadzvedla zadek, co se dá, a věřte, že se moc nedal. S hlavou u kolen jsem poposkočila jako kozel. Tímto avantgardním prvkem jsem ukončila tolik připravovanou gymnastickou sestavu. Dlouho jsem nechápala, čím jsem je na katedře tělocviku tak zaujala, že jsem dostala tři a půl bodu. Myslím, že nikomu jinému body nepůlili. Postoupila jsem tedy i z tolik obávaného tělocviku. Po cestě domů jsme s Lenkou pojedly několik prášků proti bolesti hlavy, zad, žaludku a kloubů. Stále jsem děvčata ujišťovala, že se na tuto vysokou školu nedostaneme. Měly mě rády a věřily mi.

2. KAPITOLA

Cestování za vzděláním

Noční můra se stala skutečností. Opravdu jsme překonaly nástrahy talentových zkoušek a postoupily dál přes písemné zkoušky z matematiky a českého jazyka. Za několik dnů mi telefonovala Lenka, která hleděla do počítače na stejný výsledek jako já, a s obavami v hlase mi sdělovala, že jsme byly všechny čtyři přijaty na vysokou školu. S tím jsem nepočítala. Ani v bláhových a nejdivočejších snech jsem nedokázala pomyslet na to, co všechno bude studium obnášet. Moje představy o studiu byly jasné – kafíčko, klábosení, nakupování a občas nějaká ta školní povinnost. Možná jsem si až moc oblíbila seriál Sex ve městě. Asociace budou zřejmě čistě náhodné – počet hlavních hrdinek, probírání osobních problémů, láska ke Cross Cafe, velmi pozitivní vztah k nakupování a pobyt ve velkoměstě. Jenže Newyorčanky měly před námi náskok v tom, že svá studentská léta prožily opravdu ve věku studentkám odpovídajícím a v seriálovém životě se tedy mohly věnovat jen krásám svého zralého věku. Ale co, lépe pozdě nežli později. Okruhem zájmu amerických krásek bylo řešení problémů s láskou a sexem. Pochopte, že po dvaceti letech manželství jsme my, české ženy vláčející nákupní tašky ze supermarketů, abychom nasytily rodiny, tyto problémy neřešily. My jsme nenakupovaly boty, hadříky a nepopíjely Manhattan koktejl, ale sháněly sešity, učebnice, rýsovací potřeby a jediné problémy týkající se chlapů, které jsme řešily při kávě, byly ty, jak jim uvařit co nejrychleji a jít se učit. Ani fyzická či umělecká podobnost s Carrie Bradshawovou tu nebyla. Nepíšu sloupky o sexu, protože jak znám svého manžela, řekl by: „Jak můžeš psát o něčem, co vůbec neznáš?“

Byla jsem opravdu moc ráda, že mám tři přítelkyně, protože já a můj orientační smysl bychom některé katedry pedagogické fakulty nenašly. Jak správně pravila Jarka, když jsme se spolu ztratily v jedné budově a nemohly jsme najít správnou učebnu: „Studovat jen my dvě, tak školu nedoděláme ani do důchodu, protože zkrátka nenajdeme správný kabinet či posluchárnu.“ Studium v tomto ohledu bylo ještě obtížnější, protože se odehrávalo v několika budovách rozmístěných a poschovávaných na území města Plzně. Já, která se ztratím v katastrálním území Drážkov (obec čítá 60 popisných čísel), jsem se měla orientovat ve velkoměstě a přesunovat se nejen osobním automobilem, ale i tramvají. Velkým oříškem byl pro nás nákup jízdenek na městskou dopravu. Neúprosný automat na zastávce Klatovská odmítl několikrát, i přes naše domlouvání, jednou i fyzické napadení, tramvajenky vydat. Nedokážete si představit, jaký adrenalin, v mém případě hrůzu, prožíváte, když je vám čtyřicet a jedete dvě zastávky tramvají načerno.

Vesele vypadaly i naše cesty autem do Plzně a zpět. Především Jarka nás bavila historkami o své rodině. Na začátku studia jsem vlastnila červený sportovní vůz značky Opel Astra GTC. Automobil byl třídveřový a vzadu měl jen malá okénka. Nastával boj o místo vpředu, já jsem vždy zvítězila, protože pokud jste řidič, jiná možnost nepřichází v úvahu. O místo vedle mne se děvčata většinou střídala. Jsou slabé nátury a vzadu se jim dělalo špatně.

Při jedné takové cestě domů se Jarušce udělalo zle od žaludku a trvala na svém, že chce okamžitě zastavit. Na zadním sedadle automobilu jí bylo opravdu velmi, ale velmi nevolno. Jak zastavit uprostřed provozu v dopravní špičce? Po několika stech metrech Jaruš už napjatou situaci nevydržela a jala se vyměňovat místo za jízdy i přes odpor Lenky, která už vpředu seděla. Stále jsem se snažila auto řídit, ale přes přelézající kolegyni mi toto šlo velmi špatně, nakonec nás zachránila benzínová pumpa, ke které jsme dorazily v úplně jiném zasedacím pořádku. Při tomto manévru se mi ledabyle spustila německy hovořící navigace a ta mrška nešla vypnout. Helga nás pobízela striktními německými příkazy jet směrem na Rozvadov. Samozřejmě že jsem se snažila mluvící skříňku vypnout. Marně. Spustila jsem stěrače, světla, otevřela nádrž na benzín, okna, vyzkoušela jsem všechny dostupné páčky a knoflíky. Zbytečně. Němci jsou precizní. S bolestmi hlavy a s Helgou jsme nakonec dorazily domů.

3. KAPITOLA

Jsme studentky

Když už jsme měly za sebou několik přednášek a v budově fakulty jsme se už trochu vyznaly (já bezpečně našla pouze toalety, bufet a automat na kávu), nechápaly jsme, jak by bylo možné naučit se všechno, co si jednotliví vyučující představují. Ještě pořád jsem doufala, že se pan doktor Huda během přednášky z morfologie, kde hovořil chvílemi v českém, ale většinou v latinském jazyce, zastaví, z vážného strnulého obličeje se stane příjemně usmívající se smíšek a jemným hláskem řekne: „Apríl, to víte, že to byl pouze vtip, toto se učit nebudete.“ Čekala jsem celou dlouhou přednášku, zbytečně. Pedagog hovořil a hovořil, někteří z nás chvílemi alespoň předstírali, že vědí, o čem ten moudrý muž, vypadající trochu jako bezdomovec, vypráví. To víte, učitel, nevlastní oblek od Armaniho. Tenhle byl ale asi tak chudý nebo zamyšlený, že chvílemi popíjel minerální vody stojící na lavicích jeho studentů. Nebránili jsme mu, vždyť nás bude brzy zkoušet. My čtyři už ani nepředstíraly, že něčemu rozumíme, a z našich tváří bylo možné přečíst obrovské utrpení. Nejčitelněji v tomto směru vyhlížela tvář naší Jarušky. Jakmile tato jemná a nenápadná dáma vstoupila na akademickou půdu, její mimické svaly se stáhly do křečovitého, až plačtivého spasmu, a vytvořily tím nenapodobitelný výraz trpitele. Její obličej hovořil za nás za všechny.

Už v začátcích studia jsme řešily důležitou otázku, kam sepři přednáškách posadit. Promýšlely jsme nejrůznější taktiky a strategie, kde bude ten nejlepší pohled na vyučujícího i na tabuli, kde můžeme zůstat částečně skryty při občasném klimbnutí a nebude vidět, že při písemných testech kooperujeme jako divé. Děvčata se mě držela a já vyrazila do zadních pozic, nevěděly jsme zatím, jaký nepřítel nás před katedrou čeká, tak proč mu být nablízku. Hned při první přednášce jsem pochopila, že moje promyšlená taktika má skuliny. První přednášející, dáma v letech (což bylo příjemnější, než když nám přednášela naše vrstevnice a v horším případě velmi mladá pedagožka či stydlivý, čerstvý absolvent pedagogické fakulty), začala monotónně a nezáživně vyprávět cosi z dějin pedagogiky. Snažila jsem se předstírat zaujetí, když vtom do mne hrkla kolegyně Lenka se slovy: „Co říká? Já nic neslyším.“ Teprve nyní jsem si uvědomila, že v našem věku už mohou nastat problémy se sluchem. Vybrala jsem strategicky špatné místo. Jaruška měla také trochu problémy, ale protože byla vždycky snaživá, trpělivě odezírala z úst kantorky a vše si disciplinovaně zapisovala. O tom, že jsem opravdu při výběru místa udělala hrubou chybu, jsem se přesvědčila záhy. Paní doktorka nám chtěla přiblížit důležité téma a spustila meotar, abychom si sylabus učiva mohli správně a bez chyb opsat. Z druhé strany, od druhé Lenky, se mi dostalo dalšího žďuchance se slovy: „Já nic nevidím.“ Jen poslušná Jaruš neprotestovala a neotravovala se smyslovými problémy a psala a psala. Na další přednášky jsme si už sedaly doprostřed posluchárny, pořídily si brýle, naslouchadla a pochopily, že pokud něco nestihneme opsat, Jaruška to bude určitě mít správně.

Seznamovaly jsme se s novým kolektivem. Během prvního ročníku se počet mužů z pěti snížil na číslo jedna. Všechny jsme kolegu přijaly za svého a on pochopil, že začal studovat genderová studia, i když se původně přihlásil na úplně jiný obor. Trochu úsměvnou postavou se zdála naše nejstarší spolužačka Alenka, která možná vypadala ještě starší než ve skutečnosti. Ženština to byla houževnatá, nebojácná a ryze poctivá. Možná trochu ohrožený druh učitelky ze staré školy. Každý přednášející měl svůj akademický titul, ale Alenka si trvala na svém. Okamžitě všem magistrům, doktorům či docentům udělila titul profesor. Nečekala, až tak učiní prezident, vzala spravedlnost do svých rukou a všechny akademiky oslovovala „pane profesore“. Také vždy svižně vyskočila a začala kantorovi mazat tabuli. Především mladší muži v roli přednášejících zůstali často v rozpacích, když z první řady vyběhla čiperná babička a začala po nich mazat tabuli. Často byli opravdu taktní a ani Alence nevytkli, že jejich poznámky ještě mazat neměla. Na imatrikulaci naši studující čtveřici reprezentovala jen Jarka a Lenka K. Moje přítelkyně Lenka H. a já jsme raději nejely, měly jsme strach ze své reakce na tomto důstojném aktu. Slib totiž za nás, studenty, přečetla a dobrovolně se k tomuto nabídla právě Alenka. Z vyprávění vím, že tam nebyla nejstarší, neboť prorektor univerzity byl o několik málo let starší.

4. KAPITOLA

Učení,
pro rodinu mučení

Když jsem pochopila, že mi nezbývá nic jiného než vzít vážně na vědomí fakt, že jsem se stala studentkou a toto slovo morfologickou modifikací pochází ze slova studovat, nastaly těžké chvíle nejen mně, ale celé mé rodině. Oba synové navštěvovali osmileté gymnázium a starší Martin se pomalu chystal na studium jazyků na filozofické fakultě. Mým dlouhodobým cílem tedy bylo dokončit vysokou školu dříve než on. Krátkodobý cíl se zdál prozaičtější, přežít alespoň první semestr, první zkouškové období.

Snažila jsem se v domácnosti nic neošidit a můj pracovní harmonogram vypadal asi takto: V šest ráno jsem vstávala, připravila snídani pro tři chlapy, svačinu pro dva (manžel ji nevyžadoval) a vyrazila jsem autem do práce. Ve škole jsem se snažila učit vesele, nadšeně a bez známek únavy. Po vyučování jsem opravovala sešity, připravovala se na druhý vyučovací den, občas přibyla porada, seminář, odpolední akce, kroužek, pak nakoupit, doma uklidit, připravit večeři, opět vše uklidit, pár vět s dětmi a manželem, který už dobrovolně odcházel do svého podlaží, do dílny, která se mu po dobu pěti let stala druhým domovem.

Nastal večer, já si sedla k učení a většinou už po dvou hodinách jsem telefonovala jedné či druhé Lence a zjišťovala jsem, zda jsem úplně blbá jen já. Obě měly dobrá srdce, a tak mě utěšovaly, že jsme na tom mentálně všechny stejně. Někdy, když jsem měla pocit, že jsem se opravdu učila hodně, jsem si za odměnu dovolila podívat se na krátký seriál, např. Sex ve městě, a pak pokračovalo učení zhruba do půlnoci, někdy i déle. Protože ráda vyučuju a přednáším, nutila jsem usínajícího manžela v ložnici k tomu, aby poslouchal můj výklad. On měl zcela jistě představu naprosto jinou a určitě by se rád spokojil s volným pokračováním seriálu Sex na vesnici, jenže ten ve zkouškovém období nelze natáčet. Nedala jsem se odbýt a chtěla podporovat jeho intelektuální růst. Vždy v pozdních nočních hodinách jsem si v posteli přeříkávala naučené pasáže. Začínala jsem tiše, a jak jsem se dostávala do varu, zesilovala jsem tak, že syn nejdříve zavřel dveře k sobě do pokoje a po chvíli vztekle přibouchl i dveře ložnice s výtkou: „Mami, ty příšerně řveš, stejně nebudeš nic umět, a ještě z toho ochraptíš.“ Několikrát měl pravdu. Manžel se snažil být chápavější a občas předstíral zájem o mé noční přednášky. Když jsem se učila na zkoušku z historie, dala jsem si opravdu záležet a kolem půl jedné v noci jsem srdceryvně vyprávěla o neblahém dětství Karla IV. Při gestikulaci se náhle podívám vedle sebe – můj jediný posluchač spal. Co spal! On dokonce začínal hlasitě chrápat. Cožpak to je nějaká úcta k Otci vlasti? Se stejnou vervou, s jakou jsem se položila do výkladu, jsem urputně začala lomcovat s manželem: „Nechrápej! Karla vezou do Francie.“ Manžel se nejdříve příšerně lekl, načež rychle vyskočil z postele a běžel k oknu. Asi vyhlížel Karla. Pak se na mne nechápavě podíval, uvědomil si, že se jeho žena částečně pomátla, lehl si zpět do postele, pronesl několik hrubších slov směrem k přednášející a usnul.

Celá rodina si časem zvykla na můj styl učení a kluci se přestávali divit, že si mluvím sama pro sebe, že se doma povalují papíry s podivuhodnými poznámkami či slovy a že při vaření jsou z kuchyně slyšet matematické definice. Co nikdy nepochopili, vlastně ani já ne, proč každá z těch šílených definic začínala slovem „nechť“. Pro nezúčastněnou náhodnou návštěvu to u nás v kuchyni vypadalo, jako když šílená matka vzývá všechna božstva, aby za ni uvařila oběd. Jednou, když jsem si přeříkávala své podivuhodné matematické poučky, se za mnou ozval hlas syna Martina: „Nechť máme oběd ještě dnes.“

Pokud bylo počasí příznivé a udělalo se teplo, ráda jsem se učila na terase. Cítila jsem, že mozek se trochu více okysličuje, nebo jsem si to alespoň vroucně přála. Velmi jsem se radovala, když soused sekal zahradu a nebylo slyšet, jak si hlasitě přeříkávám učivo. Moje hlučnost se stala výhodou pro další sousedku Alču. Ta vždy poznala, když jsem se záhy odmlčela, že může na chviličku zajít na odpolední kávu, protože, jak říkala: „Je poměrně ticho, šprt se přestal učit.“

Jedno slunečné odpoledne jsem hodně vyděsila část své rodiny. Zůstala jsem doma sama a urputně se učila na terase. Manžel a synové pomáhali mému otci v lese. Byla jsem velmi zabrána do učení a měla jsem pocit, že na zkoušku z vývojové psychologie jsem už skoro připravena, jen bylo třeba ještě docvičit některé odborné výrazy a definice. Vědecky zahloubána jsem si na terase opakovala pojmy z tohoto oboru, a to ulnoradiální a proximodistální vývoj. Protože jsem se vždycky snažila o názornost, směry vývoje jsem si prostřednictvím paží prakticky ukazovala. Je pravda, že nezávislý pozorovatel nemohl chápat, že si opakuju látku z psychologie, spíš to vypadalo, že se na terase křižuju. Matěj, když viděl, co se se mnou děje, se opatrně zeptal svého otce: „Myslíš, že už zešílela úplně, nebo je na tom tak špatně, že se modlí před zkouškou?“ Otec nevěděl a nezbývalo než se na vlastní riziko přesvědčit. Opatrně se přiblížili a ptali se, zda něco nepotřebuju. Po čase pochopili, že tento můj stav ještě není konečný, že může být i hůř.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Diagnóza: učitelka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.