Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Eberhardt Hofmann, Monika Löhle

Jak se úspěšně učit
Nejlepší strategie a techniky

Přeloženo z německého originálu knihy Erfolgreich Lernen – Effiziente Lern- und Arbeitsstrategien für Schule, Studium und Beruf, by Hofmann and Löhle, 3rd edition published in 2016.
Copyright © 2016 by Hogrefe GmbH & Co. KG; www.hogrefe.com
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6470. publikaci

Překlad Iva Michňová
Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 192
První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9605-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9604-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0286-0 (print)

O autorech

Dipl.-Psych. Eberhardt Hofmann (nar. 1959) vystudoval psychologii na univerzitě v Tübingenu a v současné době pracuje jako klinický terapeut se zaměřením na hypnózu. Působil také v oblasti rozvoje osobnosti a manažerského rozvoje v různých velkých firmách. Učí na několika vysokých školách a je autorem publikací z oblasti aplikované psychologie.

Monika Löhleová (nar. 1949) v letech 1969–1975 studovala matematiku a zeměpis v Mnichově a Stuttgartu. Od roku 1976 pracuje jako učitelka na gymnáziu v Ravensburgu a působí také jako výchovná poradkyně. Zároveň učí a koučuje v oblasti vzdělávání a komunikace.

Část 1

Učení a paměť

Učení není v podstatě nic jiného než ukládání informací do paměti, konkrétně do dlouhodobé paměti. Učení a paměť jsou pojmy, které k sobě neodmyslitelně patří. Bez učení se nic neuloží do paměti, bez ukládání do paměti není možné učení. Chceme-li se tedy efektivně učit, je důležité, abychom se seznámili se základy fungování paměti. Budeme si pak moci zorganizovat učení tak, abychom paměť optimálně využívali a učili se snáze a rychleji.

První část knihy se zabývá fungováním naší paměti. V první kapitole si představíme model tří paměťových skladů. V tomto modelu se paměť dělí na tři typy. Abychom se něco naučili, musí každá nová informace projít všemi třemi typy paměti. První kapitola se věnuje cestě nových informací jednotlivými typy paměti a možnostmi, jak jejich cestu urychlit. Tento model je vhodný zejména k vysvětlení procesů tzv. asociačního učení, které jsou důležité, když se učíme fakta, například slovíčka.

Ve druhé kapitole představujeme model takzvaného učení elaborací (zpracováváním) a z něj odvozené strategie učení, které jsou vhodné zejména v případech, kdy je důležité pochopení látky. Dvě nejefektivnější strategie pak popisujeme v následujících dvou kapitolách, třetí kapitola se věnuje strukturování, čtvrtá vizualizaci při zpracovávání informací a učení.

Možná vám připadá matoucí, že představujeme dva různé modely fungování paměti. Je to však jen logický důsledek současného stavu vědeckého poznání v této oblasti, univerzálně platný model totiž (zatím ještě) neexistuje. Existují ovšem různá vysvětlení pro různé způsoby fungování různých částí paměti. Modely si přitom vůbec nemusí odporovat. Mohou bez problémů existovat vedle sebe. Důležité je jen to, že jsou vhodné pro vysvětlení různých jevů a nabízejí nám konkrétní postupy, jak můžeme učení zrychlit. Modely jsou vždy jen pomůckou, která usnadňuje popis a vysvětlení určitých procesů. A tak také chápejte modely paměti popsané v této části. Modely paměti, s nimiž vás zde seznamujeme, pomáhají zefektivnit proces učení.

1

Fungování paměti

V této kapitole si představíme model tří paměťových skladů, který se osvědčil pro popis různých procesů učení, a důsledky, které z něj plynou pro efektivní učení. Dále si popíšeme několik pokusů s pamětí, z nichž si některé můžete sami vyzkoušet. Výsledky těchto experimentů mají vypovídací hodnotu pouze v případě, že se experimentu zúčastní velký počet osob. Jen tehdy se eliminují vlivy náhody. Pokud experiment provádíte jen sami na sobě nebo v malém počtu osob, mohou být výsledky zkreslené, například proto, že máte k pojmům z experimentu nějaký specifický vztah. Proto při popisu výsledků pokusů uvádíme vždy ty zákonitosti, které nastanou, když se experiment provádí na velkém počtu osob a eliminují se dopady náhody.

1.1Model tří paměťových skladů

„Model tří paměťových skladů“ se hodí především k popisu procesů, které jsou důležité, když se učíme fakta nebo slovíčka. Tento model je osvědčenou pomůckou pro znázornění procesů, které probíhají při učení faktických informací.

Skládá se ze tří typů paměti (paměťových skladů), kterými musí informace postupně projít, aby se v paměti uchovala natrvalo.

Typy paměti:

1.senzorická,

2.krátkodobá,

3.dlouhodobá.

Z  vlastní zkušenosti pravděpodobně víte, že různé informace si pamatujeme různě dlouhou dobu. Některé věci nezapomeneme celý život (například jména spolužáků ze základní školy), něco nám naopak zmizí z paměti hned. Model tří paměťových skladů vychází právě z těchto zkušeností a jejich vědeckého potvrzení.

Přijmeme-li svými smysly nějakou informaci (zejména zrakovou nebo sluchovou), dostane se nejdříve do takzvané senzorické paměti. V senzorické paměti jsou po dobu cca čtvrt sekundy k dispozici veškeré informace, které přijmeme zrakem, sluchem, chutí, čichem nebo hmatem. I když z fyzikálního hlediska smyslový podnět zmizí, dokážeme si ještě chvilku vyvolat úplnou informaci, kterou o něm máme uloženou v senzorické paměti. Díváme-li se například na film, který se skládá z 24 snímků za sekundu, nevnímáme těchto 24 snímků jednotlivě, ale jako sled překrývajících se snímků. Díky tomuto mechanismu získáme například čas rozpoznávat vzorce chování.

Senzorická paměť obsahuje přesný obraz světa,
jak ho vnímáme smyslovými orgány.

Největší část informací v senzorické paměti ovšem nestojí za to, abychom si je uchovávali dlouhodoběji. Proto v paměti probíhá přísný výběr. Informace, která ze senzorické paměti nepřejde do krátkodobé paměti, je nemilosrdně odsouzena k zapomnění.

Pokud informace upoutá naši pozornost, přesune se ze senzorické paměti do krátkodobé, kde může zůstat několik minut. V krátkodobé paměti pak probíhá další výběr a interpretace informací. Do určité míry si můžeme informaci v krátkodobé paměti uchovat opakováním. Aby se však informace dostala z krátkodobé do dlouhodobé paměti, kde ji můžeme mít uloženou uloženu řadu let (a tím se ji naučit), musí se ještě zpracovat v několika krocích (viz obr. 1).

Obr. 1 Tři druhy paměti

Paměť pracuje při ukládání informací vysoce ekonomicky a selektivně. Neustále se snaží vyfiltrovat nepotřebné informace. Velká část informací, které se dostanou do senzorické a také do krátkodobé paměti, je z dlouhodobého hlediska zcela nadbytečná. Trávíme-li například večer u televize, vnímáme bezpočet obrazových a textových informací. Druhý den si pamatujeme (samozřejmě) jen jejich zlomek. Patrně dokážeme shrnout obsah filmu a možná si vzpomeneme na některé scény, avšak velká část informací už upadla v zapomnění. Bylo by naprosto zbytečné, abychom si dlouhodobě pamatovali každičký detail. Kdybychom si to přirovnali k počítači, tak bychom pak měli něco jako ohromný sklad CD a DVD, která bychom s největší pravděpodobností už nikdy nepoužili. Proto je paměť uzpůsobena tak, aby příjem informací blokovala a filtrovala. Chceme-li se tedy efektivně učit, musíme tyto filtry obejít. Filtry naší paměti si můžeme představit jako hradní stráž. Čím blíže královským komnatám (dlouhodobá paměť), tím přísněji se střeží a omezuje (filtruje) přístup zvenčí. Nebo si tento proces můžeme přirovnat k dezinfekci před operačním sálem: Čím blíže operačnímu sálu (dlouhodobá paměť), tím vyšší hygienické nároky (relevantnost informací).

Obr. 2 Filtrování informací ve třech typech paměti

Chceme-li záměrně dostat informace do dlouhodobé paměti (a učení vlastně nic jiného není), musíme se těmto obecně smysluplným a užitečným filtrům při přechodu z jedné paměti do druhé vyhnout. Podstatou všech popisovaných technik učení je tedy způsob, jak záměrně propašovat informace přes filtry naší paměti.

1.2Fungování krátkodobé paměti

Abyste pochopili, jak krátkodobá paměť funguje, můžete si vyzkoušet následující experiment:

EXPERIMENT Č. 1: FUNGOVÁNÍ KRÁTKODOBÉ PAMĚTI

Máte přesně jednu minutu, abyste se zpaměti naučili následující pojmy:

šanon

těstoviny

skříň

desetiboj

rádiová věž

rám obrazu

přírodovědec

zavazadlový prostor

soustruh

květák

diář

O2 aréna

Nyní knihu na cca 10 až 15 minut odložte a dělejte něco úplně jiného. Po uplynutí dané doby si vezměte papír a napište pojmy, které si ještě pamatujete. Důležité je, abyste v mezidobí opravdu dělali něco úplně jiného a abyste si pojmy neopakovali.

1.2.1Kapacita krátkodobé paměti

Výše uvedený experiment velmi dobře ukazuje, jak omezenou kapacitu má naše krátkodobá paměť. Porovnejte si pojmy, které jste napsali, s původním seznamem a spočítejte, kolik pojmů jste si správně zapamatovali.

Počet správně zapamatovaných pojmů:

Velmi pravděpodobně se bude počet zapamatovaných pojmů pohybovat mezi pěti a devíti. Kapacita krátkodobé paměti je totiž sedm plus minus dva prvky (Miller, 1956). Prvkem mohou být pojmy, čísla, vzorce, události, argumenty atd., tedy sedm plus minus dvě logické jednotky.

Z čeho se skládají „logické jednotky“? Je jedno, jestli se jedná o písmena, slova, věty a tak dále, důležité je jen to, aby dávaly smysl. Krátkodobá paměť má tedy zmíněných sedm plus minus dvě paměťová místa pro logické jednotky. Kolik informací si můžeme do jednoho paměťového místa uložit, záleží na tom, do jaké míry již existuje nějaké spojení s informacemi, které už máme uložené v dlouhodobé paměti. Informace si můžeme ukládat ekonomičtěji tak, že si je shrneme do informačních shluků (někdy se používá anglický termín „chunks“). Půjde nám to tím lépe, čím více již o ukládaných informacích víme. Pokud někdo například neumí latinku, bude při pohledu na slovo „WIND“ (německy vítr) vnímat jen deset čárek v poloze, která mu nedává smysl. Aby si uchoval tyto znaky v paměti, bude potřebovat všechna paměťová místa krátkodobé paměti. Bude-li znát latinku, ale nebude umět německy, dokáže sice čárky vnímat jako písmena, ale nebude vědět, co znamenají. Aby si slovo zapamatoval, bude potřebovat čtyři paměťová místa. Pokud však bude umět německy, dokáže identifikovat, o jaké slovo se jedná, a k uložení v krátkodobé paměti mu postačí jediné místo (viz obr. 3). Skutečný počet informací v krátkodobé paměti tedy může značně kolísat, podle toho, jestli dávají informace tomu, kdo se je učí, smysl, a podle toho, kolik už ví o nové informaci z dřívějška.

Obr. 3 Různé informační shluky pro slovo „vítr“

Další příklad tvorby informačních shluků (chunkingu)

Abychom se naučili níže uvedenou číselnou kombinaci, potřebovali bychom spoustu míst v krátkodobé paměti. Většina lidí si nedokáže zapamatovat číslo, které se skládá z více než devíti číslic.

Pokud se čísla seskupí (například na číslo 1348), můžeme si je uložit jen na jedno paměťové místo. Tento postup ovšem funguje jen v případě, že nám číslo 1348 dává smysl třeba jako letopočet (založení Univerzity Karlovy). Záleží tedy na tom, jak dobře se mozku podaří vnímat určité informace jako logickou jednotku. Čím více předchozích znalostí máme, tím větší shluky informací si dokážeme vytvořit a tím větší je množství informací, které si dovedeme uchovat v krátkodobé paměti. Paměťová místa v krátkodobé paměti jsou něco jako šuplíčky, do nichž si můžeme uložit právě jeden předmět (chunk).

Jak prakticky využít shlukování informací? Napište si tahák!

Zákonitosti shlukování informací můžete skvěle využít například při přípravě taháku. Zpracovávání dobrého(!) taháku není ničím jiným než vytvářením informačních shluků tím, že si určitý počet informací pamatujeme pod nějakým heslem. V dobrém taháku musí být omezený celkový počet informací a jednotlivá informace musí vyvolávat co největší počet asociací, je tedy de facto jakýmsi heslem, pod kterým máme něco uloženo v paměti. Pokud tahák tuto funkci neplní, je bezcenný, protože za prvé hrozí, že nás učitel s příliš velkým tahákem přistihne, a za druhé máme-li na taháku příliš mnoho informací, pak se v nich nevyznáme. Množství informací na taháku je totiž výrazně omezené, což nás nutí, abychom si informace seskupili do shluků. Dobře udělaný tahák obsahuje už jen informace, které iniciují asociace k ostatním informacím, jež máme uložené v paměti. Bez příslušných asociací ke klíčovým pojmům, které máme napsané na taháku, jsou tyto pojmy k ničemu, podobně jako klíč, ke kterému nám chybí zámek. Z hlediska psychologie paměti je tedy příprava taháku velmi užitečná, protože automaticky vede k efektivnímu shlukování informací. Pokud se nám to podaří a informace jsou silně zhuštěně soustředěny na malinkém taháku jako spouštěč, pomocí kterého si vybavíme další myšlenky, můžeme tahák s lehkým srdcem zahodit. Množství informací je za prvé už tak malinké, že se vejde do krátkodobé paměti, a za druhé příprava klíčových slov představuje tak podrobné zpracování (viz kapitola 2), že veškerou látku už máme stejně uloženou v dlouhodobé paměti. Pokud tahák zahodíme, nebudeme samozřejmě také riskovat, že nás s ním učitel přistihne.

Největším přínosem taháku není tahák samotný,
ale proces jeho přípravy.

Při přípravě taháku získáme tolik informací a asociací, že samotný papírek už nebudeme potřebovat. Paměti pomůže samotná práce, kterou věnujeme přípravě taháku. Proto nemá smysl používat taháky, které připravil někdo jiný, protože bychom se právě ochudili o práci na jejich přípravě. Jinak už by dávno existovaly firmy, které by nabízely ty nejlepší taháky pro všechny předměty.

Příprava taháku je velmi užitečná, jeho použití je však velmi riskantní a (je-li tahák dobře udělaný) také naprosto zbytečné.

1.2.2Sériový poziční efekt v krátkodobé paměti

Další mechanismus, který má bezprostřední vliv na fungování krátkodobé paměti, spočívá v takzvaném „sériovém pozičním efektu“. Abychom si to ukázali na příkladu, vraťme se znovu k vyhodnocení výsledku experimentu č. 1.

EXPERIMENT Č. 1 (POKRAČOVÁNÍ)

Nyní analyzujte, na kterých pozicích v seznamu se nacházely pojmy, které jste si zapamatovali správně. Spočítejte, kolik pojmů jste si zapamatovali správně z pozic jedna až čtyři, kolik správně zapamatovaných pojmů bylo z pozic pět až osm a kolik pojmů se na seznamu nacházelo na pozicích devět až dvanáct.

Počet správně zapamatovaných pojmů na pozici 1 až 4 …

Počet správně zapamatovaných pojmů na pozici 5 až 8 …

Počet správně zapamatovaných pojmů na pozici 9 až 12 …

Zaznamenejte si křížkem počty zapamatovaných pojmů do následujícího přehledu:

Velmi pravděpodobně není počet zapamatovaných pojmů rozdělený rovnoměrně, vyšší bude zřejmě na začátku a na konci seznamu, nižší pak uprostřed.

Zapamatovatelnost informací závisí z podstatné části na pořadí, v němž se je učíme nazpaměť. Jednotky, které jsou na začátku a na konci, se nám učí velmi dobře. Tento efekt platí pro přibližně čtyři pojmy. Jednotky, které jsou uprostřed, se nám zpravidla učí relativně nejhůře. Skutečnost, že si dobře pamatujeme jednotky ze začátku, se označuje jako „primacy effect“, dobrá zapamatovatelnost informací z konce seznamu jako „recency effect“ (McCrary & Hunter, 1953).

Pokud provedeme výše uvedený experiment za kontrolovaných podmínek s mnoha osobami, získáme křivku, která je uvedena na obr. 4.

Obr. 4 Sériový poziční efekt

Jak můžeme prakticky využít sériový poziční efekt při učení slovíček a faktů?

Na následujícím obrázku je znázorněn postup optimálního učení slovíček, případně faktů, s využitím principu sériového pozičního efektu. Vzhledem k omezené kapacitě krátkodobé paměti bychom se měli učit jen sedm jednotek v jednom bloku. V rámci jednoho bloku by měly být uprostřed jednotky, které už jsme se naučili relativně dobře. Jednotky, které ještě moc dobře neumíme, by měly být na začátku a na konci daného bloku. Jednotlivé bloky po sedmi jednotkách bychom si měli uspořádat tak, aby bloky s již dobře naučenými jednotkami byly uprostřed, bloky s méně naučenými jednotkami na začátku nebo na konci (obr. 5).

Obr. 5 Využití sériového pozičního efektu

1.2.3Ztráta informací z krátkodobé paměti

V krátkodobé paměti, jak už název napovídá, jsou jednotlivé prvky uloženy jen krátkou dobu, zpravidla několik minut. Pokud během této doby nepřejdou do dlouhodobé paměti, jsou ztraceny. Jak se vlastně ztrácejí? Opět si to názorně ukážeme na jednom experimentu.

EXPERIMENT Č. 2: KRÁTKODOBÁ PAMĚŤ

Při tomto experimentu se budete učit čísla ve třech různých podmínkách.

Úkol 1: Za jednu minutu se nazpaměť naučte následující čísla. Poté se na ně pět minut nedívejte, ale pořád se je snažte vybavovat. Nakonec napište čísla, která jste si zapamatovali.

484

342

456

876

919

543

152

745

084

Úkol 2: Opět se za jednu minutu naučte nazpaměť následující čísla. Poté pořád dokola odčítejte trojku a začněte u čísla 872 (maximálně po dobu pěti minut). Nakonec napište čísla, na která si vzpomenete.

129

623

998

427

543

789

231

654

291

Úkol 3: Opět se minutu učte nazpaměť následující čísla. Poté si pět minut čtěte nějaký text. Nakonec napište čísla, na která si vzpomenete.

438

143

654

241

935

627

948

391

672

Vyhodnocení:

Spočítejte si správně zapamatovaná čísla z jednotlivých úkolů.

Počet správně zapamatovaných čísel z úkolu 1: …

Počet správně zapamatovaných čísel z úkolu 2: …

Počet správně zapamatovaných čísel z úkolu 3: …

Porovnejte počet správně zapamatovaných čísel úkolu 1 a 2. Pak porovnejte počet správně zapamatovaných čísel z úkolu 2 a 3.

Velmi pravděpodobně jste si zapamatovali podstatně více čísel v úkolu 1 než v úkolu 2. V úkolu 3 jste si pravděpodobně správně zapamatovali méně čísel než v úkolu 1, ale pořád víc než v úkolu 2. Čím si to můžeme vysvětlit? Jak jsme viděli v předchozím experimentu, kapacita naší krátkodobé paměti je omezena na cca sedm jednotek. V úkolu 1 jste si mohli čísla udržovat v krátkodobé paměti opakováním. V úkolu 2 to však možné nebylo, protože opakování vám znemožnilo odčítání trojky, naučená čísla se překryla a pomíchala s čísly při odčítání. Proces překrývání a promíchání se nazývá „interference“ (obr. 6). Interference je velmi vysoká, když se zapamatovávané informace hodně podobají. Tak tomu bylo právě například v úkolu 2, protože v obou případech se jednalo o čísla. V úkolu 3 se nový materiál sestával z textu, který dříve naučeným číslům vadil méně. Proto je v úkolu 3 výsledek zapamatovávání zpravidla lepší než v úkolu 2.

Velká část zapomínání v krátkodobé paměti je vyvolána interferencí a pouze velmi malá část vyprcháním informací, takzvaným „rozpadem paměťové stopy“, který je podmíněn jen dobou, která uplynula od příjmu informace.

Obr. 6 Interference v krátkodobé paměti. Když se krátkodobá paměť „naplní“ novými informacemi, paměť „přeteče“ a informace začnou postupně „odtékat“ tak, že se nejdříve z paměti odstraní staré informace. Staré informace se posouvají „na zadní paměťová místa“ tak dlouho, dokud z paměti „nevypadnou“.

Když se nějaká informace ztratí z krátkodobé paměti, není šance, aby se dostala do dlouhodobé paměti. Mají-li se tedy nějaké informace cíleně dostat do dlouhodobé paměti, je dobré přijímat je do krátkodobé paměti jen v určitých dávkách, přesunout je (například opakováním nebo elaborací, viz kapitola 2) do dlouhodobé paměti a teprve poté přijmout do krátkodobé paměti další informace.

Co vytváří interferenci?

•Velké množství informací,

•podobnost informací (například když se učíme anglická a francouzská slovíčka bezprostředně za sebou),

•příjem různých informací zároveň (například sledování televize při učení).

Interference si zpravidla všimneme, až když se pokusíme reprodukovat to, co jsme se naučili. Při učení je téměř nepostřehnutelná, takže je poměrně komplikované se jí vyhnout. Pomoci si můžeme tím, že si budeme vkládat mezi jednotlivé bloky učení přestávky (viz podkapitola 8.2). Záměrným zařazováním přestávek zvyšujeme pravděpodobnost, že informace přejdou z krátkodobé do dlouhodobé paměti. Když se něco učíme méně a s přestávkami, naučíme se víc, než když se učíme hodně, ale nesystematicky.

Jak se v praxi vyhnout interferenci?

Abychom zabránili interferenci při učení, je velmi efektivní, když si na začátku učení „vyprázdníme“ paměť. Jednoduchý způsob je třeba relaxace před učením. Rovněž po učení bychom měli dát učivu šanci, aby si bez interferenčních vlivů „sedlo“, v klidu, bez přílišných rušivých podnětů zvenčí. Opět je nejvhodnější krátká relaxace (obr. 7). Vhodné techniky popisujeme v kapitole 7 (podkapitola 7.2).

Obr. 7 Začlenění učení mezi dvě krátké relaxace, abychom se vyhnuli interferenci.

1.3Cesta z krátkodobé do dlouhodobé paměti

Informace si v krátkodobé paměti můžeme udržet tím, že si je budeme opakovat. Častým opakováním dokážeme dostat určitou část informací i do dlouhodobé paměti. Pouhé opakování však patří k neefektivním metodám, jak přemístit informace z krátkodobé do dlouhodobé paměti.

Efektivnější cesta je, když si informace v krátkodobé paměti zpracujeme. Toto zpracování může vypadat například tak, že máme o informaci zájem, že v nás vyvolá emoce nebo že využijeme možnosti kognitivního učení.

1.3.1Zájem

Zájem o to, co se učíme, je samozřejmě pro zapamatování obecně velmi prospěšný. Ale nemůže si poručit mít zájem o učivo, které nás zajímá jen velmi málo nebo vůbec. Proto pro vás máme připravené tipy, jak se naučit i takovou látku. Naopak u problematiky, která vás baví, tito tipy možná ani nevyužijete, protože učení vám půjde skoro „samo“. Abyste si uvědomili, co vás zajímá, vyplňte si následující tabulku. Při efektivním učení dbejte na to, abyste u témat nebo předmětů, které vás příliš nezajímají, přesně dodržovali pravidla úspěšného učení.

Tab. 1 Přehled: Co mě zajímá?

předmět/téma

velký zájem

průměrný zájem

minimální zájem

1.3.2Emoční účast a význam emocí

Informace, které jsou spojené s emocemi, si pamatujeme lépe. Vedle sémantické paměti, v níž jsou uložena spíše fakta a znalosti, existuje ještě takzvaná emoční paměť. Jsou-li informace uložené v obou typech paměti, lépe si je zapamatujeme. Emoce, spojené s danou informací, mohou být jak pozitivní, tak negativní. Vzpomínka na autonehodu může být například tak intenzivní, že ji nezapomeneme celý život. Podobně to vypadá i s pozitivně zabarvenými vzpomínkami, představte si třeba flirt. Ke zvýšení zapamatovatelnosti jsou v principu vhodné jakékoli emoce. Samozřejmě je však příjemnější spojovat si se studovanou látkou emoce pozitivní. Systematicky a s trochou cviku si je můžeme relativně rychle vytvářet pozitivními fyzickými pocity. Ty si můžeme velmi efektivně navodit relaxačním cvičením. Jak jsme již popsali výše, relaxační fáze před a po učení má vliv na interferenci, relaxace navíc dodává učivu emoce, čímž se zvyšuje jeho zapamatovatelnost. Bohatě postačí krátké relaxační cvičení. Popis najdete v podkapitole 7.2.

1.3.3Kognitivní učení

V následující kapitole si podrobně vysvětlíme rozdíl mezi asociačním a kognitivním učením. K podpoře kognitivního učení se hodí především metody, které nám pomohou strukturalizovat a vizualizovat učivo.

SHRNUTÍ

Model tří paměťových skladů vhodně znázorňuje základní principy učení. Je užitečný především k řízení asociačního učení a k učení faktů. Velkou část učení tvoří právě tato forma, která je východiskem i pro další formy učení.

1.4Přímé důsledky fungování paměti pro učení

Zákonitosti fungování paměti, které jsme si dosud popsali, mají praktické důsledky zejména pro učení slovíček a faktů:

1.V jednom bloku bychom se neměli učit více než sedm jednotek. Po sedmi jednotkách bychom měli dělat něco úplně jiného, pak se opět věnovat učení dalšího bloku s maximálně sedmi jednotkami atd. (omezená kapacita krátkodobé paměti).

2.Pojmy, které se nám v rámci jednoho bloku pamatují hůře, bychom měli přesunout na začátek nebo na konec bloku (sériový poziční efekt).

3.Po každé fázi učení bychom si měli udělat přestávku. Cíleně tak ochráníme krátkodobou paměť před interferencí.

4.Učivo, které si je hodně podobné, podléhá silné vzájemné interferenci. Takové učivo (třeba slovíčka z různých jazyků) bychom se neměli učit hned po sobě. Lepší je, když se budeme učit například slovíčka z jednoho jazyka, pak například matematiku, pak slovíčka z jiného jazyka.

5.Učení by se obecně nemělo prolínat s jinými aktivitami. Místo, kde se učíme, by mělo být vyhrazeno výhradně učení.

1.5Kartotéka

Metoda, kterou si nyní popíšeme, představuje jednu z forem využití modelu tří paměťových skladů. Velmi často a úspěšně se používá při učení cizích jazyků. Bohužel se opomíjí, že ji můžeme stejně dobře využít i pro jiné předměty, ať už se učíme vzorce v matematice, ve fyzice či chemii, nebo studujeme biologii, medicínu či dějepis atd. Seznam oborů by byl nekonečný.

Princip metody vychází z toho, že lidé mají sklon opakovat to, co už umí. Možná už jste někdy slyšeli cvičit dítě hru na klavír. Hraje plynule a s jistotou, pak narazí na určité místo a horko těžko ho vybrnká, pak zase hraje bez problémů dál. Dítě přehrává skladbu třicetkrát nebo ještě víckrát, kritické místo ale pořád nezvládá. Bylo by nejlepší, kdyby problematickou pasáž hrálo tak dlouho, dokud by ji nezahrálo bez zadrhnutí. Po hodině cvičení si pomyslí: „Cvičil jsem tu skladbu tak dlouho a pořád ji neumím, nikdy se to nenaučím, nemám nadání. Kdybych necvičil vůbec, byl bych stejně tam, kde jsem, cvičení je k ničemu.“ Kromě toho si dítě problematickou pasáž zapamatuje tak dobře, že si při ní vždycky pomyslí: „Teď zase přijde to místo, které neumím.“ Tento příběh si můžeme přenést na mnoho situací při učení. Snad každý známe chvíle, kdy už předem víme, že teď pravděpodobně uděláme chybu, například si nevzpomene na něčí jméno, odbočíme do špatné ulice a tak dále. A k tomu, abychom se těmto chybám vyhnuli, slouží právě kartotéka.

KARTOTÉKA

Potřebujeme krabičku, nejlépe s víkem, a kartotéční kartičky vhodné velikosti. Velikost kartiček závisí na tom, co se budeme učit. Když se učíme jen slovíčka, stačí malé kartičky (formát A8), když se učíme větší celky, potřebujeme i kartičky rozměrnější. Dále potřebujeme šest dělicích karet. Jak s kartotékou pracovat, si vysvětlíme na příkladu slovíček.

Dělicí karty si nadepíšeme takto:

ZÁSOBA

NOVÁ SLOVÍČKA

OPAKOVÁNÍ

OPAKOVÁNÍ

OPAKOVÁNÍ

ODLOŽENO

V tomto pořadí si je vložíme do kartotéky. Nyní si začneme psát kartičky. Nejlepší je psát si slovíčka v celých krátkých větách. Na jednu stranu si napíšeme větu česky, na druhou stranu v cizím jazyce. Již při psaní bychom se měli snažit si nová slovíčka zapamatovat. Všechny nově napsané kartičky putují nejprve do přihrádky NOVÁ SLOVÍČKA. Prázdné kartičky máme v přihrádce ZÁSOBA. Po několika hodinách můžeme začít s prvním opakováním. Všechna slovíčka, která umíme, postoupí o jednu přihrádku výše (OPAKOVÁNÍ). Slovíčka, která neumíme, se vrací do NOVÝCH SLOVÍČEK. Slovíčka bychom si měli zopakovat alespoň čtyřikrát (postupně je přesouvat do dalšího OPAKOVÁNÍ) a nakonec je odložit. Ta, co si ne a ne zapamatovat, si budeme opakovat tak dlouho, až se nám to přece jen podaří. Kladem této metody je, že známá slovíčka si neopakujeme příliš často a neznámá příliš málo, což by v nás mohlo vyvolat pocit, že nemáme talent na jazyky.

Tuto metodu můžete použít i pro zeměpis, dějepis a další předměty. Napište si na jednu stranu kartičky otázku, na druhou odpověď, a můžete si pomocí této metody zapamatovat všechno, co chcete nebo musíte.

Někteří lidé pracují raději na počítači než na papíře. I to je jedna z možností, protože na internetu se dá najít spousta virtuálních kartotéčních karet. Zadejte do vyhledávače „kartičková metoda“ nebo „učení pomocí kartiček“. Najdete jak kartičky už vytvořené, tak možnosti, jak si na počítači vyrobit kartičky vlastní.

Kartičkovou metodu můžete zdokonalit tím, že si budete látku třídit podle předmětů, témat a důležitosti. Abyste ušetřili čas, můžete si kartičky psát rovnou při vyučování. Napište si otázky vyučujícího na jednu a správné odpovědi na druhou stranu. Pro další zpracování a zařazení tématu je vhodné poznamenat si i datum a poznámky o přednášce. Efektivní učení dále podpoří, když si na kartičky budete doplňovat náčrtky, mnemotechnické pomůcky atd.

2

Asociační učení a učení elaborací

Zatímco v první kapitole jsme si popsali funkce paměti, které mají význam zejména pro asociační učení (slovíčka, data, fakta, vzorce atd.), v této kapitole se budeme věnovat funkcím paměti, které jsou důležité hlavně pro pochopení psaného či mluveného textu (v případě vyučování nebo přednášek).

V první části kapitoly se budeme zabývat rozdílem mezi asociačním učením a učením formou zpracování učiva a ve druhé takzvanou „elaborací“, velmi efektivní strategií zpracovávání učiva. Ve třetí části si představíme různé metody zpracování textu. Ve čtvrté části si ukážeme, jak využít elaboraci, když si děláme zápisky ve výuce nebo pořizujeme výpisky při učení.

2.1Dva základní druhy učení

Obecně můžeme rozlišit dva druhy metod, způsobů učení: asociační učení a učení elaborací (zpracováváním). Asociační učení je učení zpaměti, například učení slovíček v cizím jazyce, učení letopočtů v dějepise, učení vzorců a tak dále. Toto většinou mechanické učení je základním předpokladem pro pochopení mnoha souvislostí, nemůžeme například rozumět cizímu jazyku, když neznáme význam jednotlivých slovíček. Ale samotná znalost slovíček cizího jazyka na druhou stranu nestačí k tomu, abychom jazyku opravdu rozuměli. Pro asociační učení platí zákonitosti, které se dají dobře vysvětlit na modelu tří paměťových skladů.

V rámci strategií učení má asociační učení své pevné místo. Jen s jeho pomocí si můžeme osvojit učivo, které je předpokladem pro hlubší pochopení složitějších souvislostí.

Pro učení a vstřebání komplikovanější učební látky se naopak spíše hodí model, který funguje na základě takzvané elaborace učiva. Tento model a jeho využití si popíšeme níže. Pod pojmem „elaborace“ učiva rozumíme míru, do jaké jsme si osvojovanou informaci zpracovali, co s ní děláme, kolik myšlenkové kapacity jí věnujeme.

Můžeme se samozřejmě pokusit osvojit si složitou látku, která vyžaduje učení formou porozumění, prostřednictvím asociačního učení. Do určité míry je to i možné, například když se před zkouškou snažíme rychle se něco „našprtat“. Tento způsob učení má ovšem celou řadu nevýhod.

Výhody asociačního učení složitých souvislostí („šprtání“):

•potřebujeme méně času,

•potřebujeme relativně málo duševní energie,

•odpověď na (vhodně položené) otázky vysypeme z rukávu.

Nevýhody této strategie:

•funguje většinou jen u jednodušších témat,

•množství látky musí být relativně omezené,

•učivo opět rychle zapomeneme,

•dlouhodobý užitek bývá malý,

•reprodukci těchto znalostí mohou provázet problémy a chyby, například dostaneme-li otázku, kterou nečekáme.

2.2Elaborace učiva

V této podkapitole si blíže popíšeme roli elaborace coby strategie v rámci učení formou porozumění. Následně vám nabídneme konkrétní doporučení pro vaše studium.

CRAIKŮV A TULVINGŮV EXPERIMENT (1975)

V rámci tohoto experimentu ukázali vědci pokusným osobám celkem 40 pojmů. Každý pojem jim promítli tachistoskopem (přístroj, který funguje podobně jako diaprojektor a používá se k měření rychlosti postřehu) po dobu pouhých 200 milisekund. Účastníkům experimentu bylo řečeno, že se jedná o pokus, který měří rychlost reakce. Pokusné osoby se neměly učit pojmy nazpaměť, ale pouze odpovídat na otázky, které se daných pojmů týkaly. Vědci rozdělili účastníky do tří skupin a všem položili dotazy, které souvisely s pojmy zobrazenými tachistoskopem. První skupina měla určit, jestli byly pojmy napsané velkým, nebo malým písmem (otázka na formu); druhá skupina, zda se zobrazené slovo rýmuje, nebo nerýmuje s předchozím slovem (otázka na rým), a třetí skupina, jestli se zobrazené slovo hodí do určité věty (otázka na větu).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se úspěšně učit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.