Alois Musil

Profesor ThDr. Alois Musil (mezi Araby používal také jméno Músa ar Rueili) (30. června 1868, Rychtářov u Vyškova – 12. dubna 1944, Otryby u Českého Šternberka) byl český katolický kněz, orientalista, biblista, cestovatel, etnograf a spisovatel. Je považován za jednoho z největších orientalistů a arabistů přelomu 19. a 20. století, získal řadu poct a uznání.

Pocházel ze selské rodiny. Po maturitě na gymnáziu vstoupil v roce 1887 do bohosloveckého semináře v Olomouci. V roce 1891 byl vysvěcen na kněze a působil jako katecheta v Moravské Ostravě.

Od 1895 strávil dva roky na dominikánské biblické škole v Jeruzalémě. Odtud podnikl několik výzkumných výprav. Motivován zájmy o starozákonní studium, lingvistiku, etnografii a geografii uskutečnil v následujících letech řadu cest na Arabský poloostrov a Blízký Východ. V Ambře objevil fresky, čímž dokázal existenci figurálního malířství v raném islámu. Kartografické poznatky zpracoval v řadě map.

Na univerzitách v Bejrútu, Londýně, Berlíně a Vídni pokračoval v orientalistických studiích. V Olomouci se věnoval pedagogické činnosti jako katecheta, poté jako řádný profesor biblických studií na teologické fakultě.

V roce 1909 působil na vídeňské univerzitě jako profesor arabštiny a biblických věd. Poslední cestu do Orientu podnikl v roce 1917.

Po vzniku Československa se  vrátil do vlasti a přijal místo profesora orientálních věd a moderní arabštiny na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy.

Ve 20. letech 20. století strávil  tři roky v USA.

Ve stínu křižáckého hradu

Český orientalista a cestovatel, líčí v knize svá někdejší, kdy žil mezi domorodci na Blízkém a Středním východě a studoval jejich život. V knize se zaměřuje na okolí prastaré pevnosti Kerak u Mrtvého moře a zachycuje vedle politických poměrů zejména spletité poměry náboženské.

Alois Musil

Ve stínu křižáckého hradu

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-53-6

Obsah

Ve stínu křižáckého hradu

I

PO STOPÁCH ŘÍMANŮ

ŘÍMSKÁ POŠTA

OTEC ANTÚN

NAŠE VÝZBROJ

STARÉ OBĚTIŠTĚ

ŘÍMSKÝ TÁBOR

ŘÍMSKÁ OPEVNĚNÍ

NÁŠ VŮDCE PŘEPADEN

CO JE KRÁDEŽ?

JAK ZEMŘEL OTEC NAŠEHO VŮDCE

NEBEZPEČNÁ CESTA

V TÁBOŘE KATOLÍKŮ

U HLAVNÍHO MĚSTA MOABSKÉHO

POHŘEB

TREST ZA ZNEUCTĚNÍ CHLEBA

PRAVÁ POHOSTINNOST

NA CESTU POUTNICKOU

FRANCOUZSKÝ VOJÁK

CESTA SMRTI

II

ZBYTKY SLÁVY KŘIŽÁCKÉ

PEVNOST MOABSKÁ

KŘIŽÁCI ZA MRTVÝM MOŘEM

KNÍŽE REGINALD A SALADIN

KNÍŽE REGINALD SALADINEM ZABIT

KŘIŽÁCI OPOUŠTĚJÍ KERAK

KRÁLOVÉ KERAČTÍ

POTÍŽE KŘESŤANŮ KERACKÝCH

KATOLÍCI V KERAKU

ŠLECHETNÝ NÁČELNÍK

V PEVNOSTI

NA HRANICÍCH MOABSKÝCH

PŘÍSAHA ZAJIŠŤOVACÍ

ÚŘEDNÍ SLAVNOST

JSEM OBVINĚN Z KRÁDEŽE KONĚ

PRVÍ MUSLIMOVÉ

POHRANIČNÍ PEVNOSTI

ZÁHUBA PRVÉHO VOJSKA MUSLIMSKÉHO

PATRON POHOSTINSTVÍ

KRÁL DAVID A MOABSKO

TŘI KRÁLOVÉ PROTI JEDNOMU

ELISEUS V TÁBOŘE

PRVOROZENÝ SYN OBĚTOVÁN

III

U MRTVÉHO MOŘE

PŘI MRTVÉM MOŘI PLNO ŽIVOTA

MRTVÉ MOŘE ROSTE

JAKÉ JE MRTVÉ MOŘE

HLADOVÝ PASTÝŘ

NÁŘKY USEDLÍKŮ

POZEMSKÝ DUCH TRÁPÍ ČLOVĚKA

BEZ VŮDCE

U NÁČELNÍKA ÍSY

U HORKÉHO PRAMENE

PILNÍ SEDLÁCI U MRTVÉHO MOŘE

SEDLÁCI SE BOJÍ

MRTVÉ MOŘE A LIDÉ

KRÁVY U MRTVÉHO MOŘE

NA POLOOSTROV LISÁN

CESTA ZA MRTVÝM MOŘEM

HOSTINNÝ DŮM

ZA VINY OTCŮ

BENI OKBA A VELKÝ ŠERIF

KDO SNÍ MASO ŠERIFOVO?

SULTÁN KERACKÝ A JEHO NETEŘ

BENI OKBA OPANUJÍ KERACKO

HAMÁJDOVÉ A VELKÝ NÁČELNÍK KERACKÝ PROTI KNÍŽETI

KNÍŽE VĚŠTEC

USEDLÍCI Z KERAKU VYPUZENI

HAMÁJDOVÉ PROTI VELKÉMU NÁČELNÍKOVI

BENI AMR VYPUDILI HAMÁJDY

USEDLÍCI SE VRÁTÍ DO KERAKU

HAMÁJDOVÉ SI HLEDÍ VYNUTIT NÁVRAT

ZPUPNOST VELKÉHO NÁČELNÍKA KERACKÉHO

VELKÝ NÁČELNÍK POKOŘEN

BÝVALÍ PÁNOVÉ KERAČTÍ VYPUZENI

VZRŮST MOCI MEDŽÁLJÚ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

I

PO STOPÁCH ŘÍMANŮ

Vystupovali jsme hrbolatou cestou na sráznou stráň. Hlubokou roklí k nám pronikl prvý paprsek sluneční. Za námi spala prastará pevnost Kerak. Mým duchem táhly obrazy jejích dějin.

„Nad čím ses zamyslil, Múso? Co jsme vyjeli, nepromluvil jsi ani slova.“

„Uvažuji o tom, co se tady událo.“

„Zanech minulosti a všímej si přítomnosti. Slunce vychází: máš kreslit mapku a zaznamenávat jména kopců, údolí a zřícenin.“

„Pravdu máš, otče Antúne. Poslechnu a dám se do práce.“

„Co je to za cestu? Vždyť je dlážděná.“

„Zajisté, proto jí také říkáme Dlážděná silnice. Přichází až z Damašku, a kam vede, to ví pouze Alláh. Tvrdí se, že bys po ní došel až k Rudému moři.

Ta silnice, při níž stojíme, je dílo římské. Vysoký úředník, který ji dal stavět, poručil, aby byla v délce každého tisíce kroků opatřena kamenným sloupem neboli milníkem. Do něho bylo obyčejně vtesáno, za kterého císaře a na čí rozkaz byla silnice budována, která je nejbližší stanice a jak je do ní daleko. Kdo silnici opravoval, přidal svůj milník, takže jich mnohdy stálo několik pohromadě. Byzantinci však silnice i milníky zanedbávali. Nepřítel člověk a zimní bystřiny jim škodili. Mnohé byly rozraženy, jiné rozvaleny a schválně zasypány nebo zaneseny naplaveninou.

Tahle silnice je nejstarší – sleduje totiž prastarou přirozenou cestu vedoucí rovným směrem od severu k jihu.“

„Že je přirozená, to máš pravdu. Naši lidé, ať kočovníci, ať usedlíci, jí dosud říkají Královská. Kolik národů a vojáků se na ní vystřídalo.“

„I muslimští poutníci po ní chodívali,“ vmísil se do hovoru Ísa.

„Pokud byl Kerak sídlem muslimského krále, byli poutníci povinni sem zabočit. Tady si zřídili stany a sem přišlo mnoho obchodníků, kteří je zásobovali nebo od nich kupovali. Vždyť víš, že se muslimských poutí účastní velcí podnikatelé, kteří pod ochranou vojenského průvodu dopravují zboží ze severu na jih a vyměňují je za výrobky, které jsou vezeny od jihu na sever. Ísa má pravdu, že i poutníci zacházeli do Keraku a prohlíželi si tamní paláce a křižáckou pevnost.“

ŘÍMSKÁ POŠTA

„Pravil jsi, Múso, že tuto silnici zřídili Římané. Kdo ji vlastně stavěl, římští vojáci, nebo zdejší domorodci?“

„Těžko říci, otče Antúne. Po zákonu byli vojáci povinni stavět silnice a mosty, jenže nevím, jak jejich velitel tohoto zákona dbal. Mnohdy byli i domorodci nuceni robotovat.“

„Čím lepší silnice, tím rychleji se dopravovalo vojsko z jedné vzdálené provincie do druhé, tím snadnější byly styky obchodní, tím trvalejší blahobyt.

Když se římským poddaným dařilo dobře, neměli chuti k bouřím a povstáním. Politický vliv se prohluboval a šířil.“

„Směli těch silnic používat jen vojáci?“

„Nikoliv. Byly sice stavěny za účelem vojenským, ale byla po nich dopravována i pošta a mohli po nich jezdit soukromí cestovatelé.“

„Římané měli poštu?“

„Jistě důkladnější, než jakou mají dnes v říši turecké. Poštou směli jezdit jen důstojníci, vyšší státní úředníci a čelné osoby, kterým to císař dovolil. Dovážela nejen listy, nýbrž též menší obchodní zásilky, a ručila za ně.“

„Zmínil ses o povozech. Měly dvě kola, nebo čtyři?“

„Užívali obojích; na daleké cesty dávali přednost velkým povozům na čtyřech kolech. V nich seděli, pracovali a spali.“

„U každé poštovní stanice byl také hostinec. Při hranicích, jako zde, byly stanice opevněny jako vojenské tábory. Posádka v nich nikdy nechyběla.“

„Vláda vydávala zvláštní mapy, na kterých byly označeny všechny důležité silnice spolu se stanicemi a vzdálenostmi. Kdo se vydal na cestu, mohl si takovou mapu koupit. Dala se složit a strčit do kapsy.“

OTEC ANTÚN

Bylo 14. srpna. Vydal jsem se poprvé do Keraku, na výzkumnou cestu jižním Moabskem. Doprovázel mne otec Antún, mladý katolický kněz, jenž tehdy pomáhal kerackému misionáři otci Skandarovi. Rád by byl poznal východní část svého farního okrsku, proto mne žádal, abych ho vzal s sebou. Byl jsem tomu velice rád. Věděl, jak jednat s domorodci; vždyť se sám narodil nedaleko Jeruzaléma. Mohl mně můj úkol usnadnit, a mohl jsem se od něho mnohému přiučit. Za vůdce vzal svého důvěrníka Ísu, který projel tím krajem nejméně třicetkrát, tábořil na některých místech po mnoho let.

„Nemáš tam žádného nepřítele?“

„Kde by neměl občan keracký nepřítele? Každý kočovník na nás číhá, a kde nás může zaskočit, jistě nám uškodí. S tebou, Múso, samotným bych nejel. Nikdo tě tady nezná, nemáš ochránce; to by nás kočovníci přepadli a obrali. S otcem Antúnem nám bude hej. Umí léčit. Podařilo se mu nejednoho nemocného a poraněného zachránit.“

„Mýlíš se, Íso. Mně se nepodařilo nic, Alláh pomohl, dal sílu mým lékům a nemocní nebo poranění přemohli smrt.“

„Budiž! Z toho plyne, otče Antúne, že tě má Alláh rád, že žehná tvým činům; bude žehnat i tvým krokům. Zpráva o zdaru léčby otce Antúna se šíři od ohně k ohni, od tábora, k táboru. Kočovníci jí věří a nejeden ho navštívil v Keraku a prosil, aby mu dal lék anebo alespoň poradil, jak by měl ošetřovat svého nemocného nebo poraněného. Váží si ho, proto mu žádný neuškodí. Pojedeme před jeho tváří, pod jeho ochranou.“

„Kéž by to Alláh dal! Nerad bych, Íso, ztratil svou klisnu z plemene kbejše. Víš, že jsem ji teprve přednedávnem koupil a že není má.“

„Jak to, otče Antúne, že jsi klisnu koupil a že ti přece nenáleží?“

„Zaplatil jsem za ni sto stříbrných.“

„Tak lacino jsi ji koupil?“

„Kdepak bych dostal za sto stříbrných kbejši? Koupil jsem ji pouze za pětinu. Má mimo mne ještě čtyři jiné majetníky. Já ji krmím, na ní jezdím a za ni ručím. Kdybych o ni svou vinou přišel, byl bych povinen náhradou ostatním podílníkům. Kéž by mne Alláh od tohoto neštěstí uchránil!“

„Však ty bys, Múso, také nerad ztratil svého sakláuniho.“

„Jenže můj hřebec sakláuni je můj celý. Ztratím-li ho, ponesu škodu sám. Přijdu o peníze, které jsem za něj vyplatil, i prosím jako ty Alláha, aby mne ušetřil této ztráty.“

„Neboj se ani ty, otče Antúne, ani ty, Múso. Dnes ve snu jsem jedl čerstvé hrozny; to mně dal Alláh znamení, že se nám na této cestě nic nestane.“

NAŠE VÝZBROJ

Ísa si vzal silného mezka, jenž nesl naše zásoby; dvě pokrývky, menší kožený měch s vodou, několik chlebů, trochu sušených fíků, hrst kávových zrnek, moždíř s konvicí na vaření kávy a kus pečeně, která nám měla stačit na první den.

Každý jsme měli přes sedlo přehozen tlumok. Ve svém jsem vezl fotografický přístroj s několika plotnami, výškový tlakoměr a velký kompas. Za sedlem jsme měli připevněn míšek na obrok a železná koňská pouta. Do přední části sedla byl zabodnut háček, na němž visela nevelká kožená lahvice s vodou. Ječmen na krmení jsme nevzali.

„Alláh jej uchystal před námi,“ ubezpečoval Ísa. „Štědrý nám ho daruje, od lakomce si ho koupíme. Jen nezapomeň, Múso, na nějaké dárky. Sestoupíme pohostinnu v nejednom stanu; každý hostitel má rád, když dostane něco na památku.“

„Co myslíš, otče Antúne, abych vzal s sebou?“

„Šátky na hlavu. Naši lidé jsou jako děti; rádi se chlubí. Šátek na hlavě budí větší pozornost nežli peníze v kapse a je také lacinější. Dej Ísovi peníze, půjde na trh a vybere, co za dobré uzná. Zbytek poctivě vrátí. Má mnoho chyb, cizí majetek si však nepřisvojí.“

„Kraj, jímž od Keraku jedeme, náleží nám, křesťanům,“ vykládal Ísa.

„Je hodně kamenitý?“

„Je, Múso, ale přece jen úrodný.“

„Uvidíš odtud překrásné pozemky k jihu i k severu.“

„Proč jste si nevybrali raději ty?“

„Kdo vybírá, musí být silnější. Silnější jsou v Keraku muslimové. Vzali si, co chtěli, a my jsme se spokojili tím, co zbylo.“

„Kdepak je půda nejlepší?“

„K severu odtud. Tam se daří nejlepší pšenice a nejlepší ječmen. Bezmála veškerá půda je již dnes obdělána a přináší majetníkům velký užitek.“

„Patú Medžáljů, rodu vládnoucímu v Keraku a v celém okolí.“

„To chápu, že si přisvojili nejúrodnější pozemky.“

„To sousedíte ze dvou stran s Medžálji?“

„Vklínili se mezi nás, a abych pravdu řekl, utiskují nás, kde jen mohou. Jak obděláme ten neb onen pozemek a ukáže se, že je úrodný, již se ho hledí zmocnit po dobrém a po zlém. Před příchodem vlády jsme úplně záviseli na jejich dobré vůli. Dnes jsme přece jen chráněni.“

„Což jste se nemohli bránit?“

„Mohli a bránili jsme se, ale není nás křesťanů v Keraku ani třetina. Muslimové jsou v přesile a hnedle se spolčili s okolními kočovníky. Jejich spojencům kynula snadnější a větší kořist než spojencům našim.“

STARÉ OBĚTIŠTĚ

„Vidíš, Múso, tamhletu dlouhou kamennou jehlu?“

„Hodnou chvíli se na ni dívám. Co je to za kamenný sloup?“

„Žádný sloup to není. Je to jehla stojící u zřícenin Ader.“

„Odkud se vzala?“

„Přenesl ji, ještě s jednou, ukamenovaný satan.“

„Jak se to stalo?“

„Náš pán Šalomoun, syn Davidův, kéž na něm spočine požehnání Alláhovo, chtěl mít nové šaty. Zavolal si pozemského ducha, svého krejčího, a povídá mu:

»Na nový měsíc se chci dívat v nových šatech z takové a takové látky, tak a tak ušitých.«

»Tvá vůle je mi rozkazem. Tvůj rozkaz utkvěl v mém mozku a před mým zrakem.«

Hospodář našeho pána Šalomouna vydal duchovi látku, duch ji přistřihl a dal se do šití. Jehla se mu zlomila. Vzal druhou; za chvilku bylo po ní. Vybíral silnější a silnější; žádná nevydržela. Roztrpčen, ba rozhněván, zaletěl k svému náčelníkovi. Bydlil tehdy v jeskyni u zřícenin Ader, k nimž právě jedeme.

»Utíkám se k tobě před ukamenovaným satanem, náčelníku.«

»Co s ním máš?«

»Láme mně jehlu za jehlou, a přece šiji šaty našemu pánu Šalomounovi.«

»Zavolám si ho… Co to vyvádíš, ty ukamenovaný sluho Alláhův? Hned doneseš dvě jehly, ale tak silné, že je žádný z nás nezlomí.«

Zachvěl se ukamenovaný satan: »Kde je vezmu? Vždyť tento krejčí své síly ani necítí.«

»Vezmi kde vezmi, ale ať jsou zde u Aderu, než se ukáže prvý sluneční paprsek.«

Za ranních červánků se na východě zatmělo. Satan spěchal z té strany. Když vyskočil prvý paprsek z tůně nebeské, shodil obě jehly. Jedna se zaryla silnějším koncem do půdy. Tu vidíš tady odtud. Druhá se převalila. Podíváš se na ni, až k ní dojedeme.“

Byla to pořádná jehla: 4 m dlouhá, 1,35 m široká a 0,4 m tlustá. Ležela nějakých 10 metrů od jehly stojící. Skalnatá půda mezi oběma byla uměle přitesána. Uprostřed jsou zbytky oltáře, zřízeného z mohutných balvanů. Pod ním byla skála vyhloubena v prostrannou jeskyni, do níž se slézalo nakloněnou chodbou. Malým otvorem mohla krev obětní stékat do jeskyně.

„Co jsou, Múso, tyto kamenné sloupy nebo jehly?“

„Znáš, otče Antúne, příběh o Jakobovi, jak prchal před svým bratrem Esauem k otci své matky? Na cestě přenocoval. Ve snu se mu ukázal Hospodin, potěšil ho a on rozradostněn s pomocí svých druhů vztyčil na onom místě kamennou jehlu a dal jí jméno Betel, Dům boží.

Podobný kámen postavil Josue v Sichemu, aby připomínal Izraelským jejich slib, že budou zachovávat slova Hospodinova.“

„Oba tyto kameny byly vyzdviženy na památku určitých událostí.“

„Zajisté, ale každá z těchto událostí měla vztah k Hospodinovi. Místa, na kterých byly obětní kameny vztyčeny, byla posvátná. Izraelité na ně putovali a na nich obětovali. Že byl v Betelu oltář z hrubých kamenů, je patrno z nejednoho vyprávění biblického. Takový oltář zbudovali i zde, jak sám vidíš. Půda je urovnána, přitesána. Obrovské balvany leží uprostřed. Snad křesťané je rozvalili, jeskyně však nezaházeli a kamenné jehly neroztloukli. Zajisté se jich báli.“

„Jak by se jich nebyli báli. Vždyť v této jeskyni sídlíval náčelník duchů.“

Od Aderu na východ je půda kamenitější a kamenitější, jen úzké pruhy se dají obdělat.

„Čí je tento kraj, Íso?“

„Našich bývalých pánů, Beni Amr.“

„To jsou chudáci. Vždyť se v tomto kamení ani neobživí.“

„Dnes jsou chudáci, ale po sta let byli knížaty. Týrali naše předky, kde jen mohli, z domů je vyháněli, majetek jim brali, nehnuly jimi jejich slzy, proto ať dnes zakoušejí útrapy, jaké snášeli naši předkové. Klidí, co si zaseli. Tamhle je jejich tábor. Nějaký muž k nám spěchá. To nás jistě pozve, abychom u něho jako hosté sestoupili. I vždyť je to Damán! Nepřibližuj se, Damáne, k mému mezkovi, pakli jste dosud s mezky mírovou smlouvu nepodepsali.“

„Vítám tě, otče Antúne!“

„Jak se daří tvému bratru?“

„Budiž Alláh pochválen, dobře. Ošetřuji ho, jak jsi mně poručil, a lék, který jsi mně dal, mu prospívá.“

„Alláh dá, že bude do týdne chodit.“

„Kéž bys mluvil pravdu!“

„Pozdravuj ho ode mne, a když budeš něco potřebovat ty nebo on, jen mne v Keraku navštivte.“

„Kéž odmění Alláh tvou dobrotu, otče Antúne! Vypravují o ní u každého ohně.“

„Proč jsi, Íso, varoval Damána, aby se nepřibližoval k tvému zvířeti, nepodepsali-li jeho soukmenovci ještě přátelské smlouvy s mezky?“

„Inu, to je takový veselý příběh. Beni Amr, k nimž Damán náleží, byli našimi pány. Nepatřil nám ani kousíček půdy. Chtěli-li jsme pěstovat obilí, najímali jsme si půdu od nich. Vymáhali na nás polovičku, ba dvě třetiny úrody, a ještě nebyli spokojeni. Kdykoliv jsme jeli na pole a potkali někoho z nich, požadoval dárek, buď sušené fíky, bochník chleba, nebo trochu tabáku, hrst cigaret. Však tamhleten člen kmene Amr, spěchající za námi, se jistě bude dožebrávat cigaret.“

„Dej mu dvě, odejde spokojen a bude nám vděčen.“

„Po tvém rozkazu, otče Antúne, ačkoliv nevím, proč mám zahrnovat dobrodiním naše bývalé trýznitele.“

„Dopověz svůj příběh. Dosud jsme nic veselého neslyšeli.“

„Jen trpělivost, Múso. Teď to přijde. Nějaký náš soused se na Beni Amr rozhněval. Sám proti nim nic nezmohl, proto cvičil svého mezka. Opatřil si staré šaty příslušníka tohoto kmene, a kdykoliv se do nich oblékl, dráždil, bodal a bil své zvíře, jen aby je popudil a přiměl k obraně. Mezek kopal, kousal, předníma i zadníma nohama vyhazoval, takže se sám hospodář obával k němu přiblížit oblečený jako člen kmene Beni Amr.

Když bylo zvíře dobře připraveno, naložil na ně obilí na setí a jel za svými dělníky na pole. Potká ho nějaký človíček z Beni Amr.

»Co mně vezeš? Hned mně dej, čím jsi mi povinen.«

»Budiž vítán, pane náš. Svůj dárek máš naložen tady na mezku. Vezmi si jej z tlumoku.« To jste měli vidět mezka! Nahnal milému synku z Beni Amr takový strach, že utekl. Po chvíli se ukáže druhý. Přijel na koni.

»Sem s tím, co mně patří!«

»Podle tvého rozkazu, pane můj. Abych tě neošidil, vyber si z tlumoku, co se ti líbí!«

Trýznitel přijel až k mezku a sáhl rukou do tlumoku. Zaúpěl bolestí. Mezek ho do ní kousl.

»Zastřelím tě, prokleté zvíře!«

»Nahradíš mně jeho cenu. Nejsem odpověden za jeho prohřešek. Snad tvůj kůň mému mezku ublížil a on se na tobě pomstil.«

Trýznitel sestoupil a hleděl přece do tlumoku sáhnout. Mezek se postavil na zadní nohy. Tlumok se nesvezl, neboť byl pevně přivázán. Zarazil se bojovník Beni Amr, vyhoupl se do sedla a se slovy: »Kéž Alláh prokleje rodiče tohoto mezka i rodiče jeho hospodáře!« zmizel v dálce. Kdekdo z našich lidí, když měli jet na pole, si najímal vycvičeného mezka. Beni Amr se ho báli, a nemohouce z dálky rozeznat, zda je to on, nebo některý jiný, vyhýbali se všem mezkům. Od toho času si je dobíráme otázkou, zda již podepsali přátelskou smlouvu se svými odpůrci mezky.“

ŘÍMSKÝ TÁBOR

Skalnatým krajem jsme dojeli k pobořenému schodišti, Ísa s otcem Antúnem ani nesesedli a střehli mého hřebce. Sám jsem spěchal po schodišti na vysokou plošinu, na níž stával římský chrám. Zbyly z něho jen kousky základů. Plošina sama spočívá na klenutí. Je dutá. Snad je v ní ně kde nápis. Protlačiv se prolomenou dlažbou, spustil jsem se dolů. Pravá noha zapadla do něčeho měkkého. Nesnesitelný zápach mně bezmála zarazil dech. Ihned jsem se vrátil a spěchal ke svým druhům.

„Kéž nás Alláh uchrání od zlého! Vždyť sis, Múso, svou pravou nohu zabořil do hnijící mrtvoly. Utíkej tamhle k tomu rybníčku a umyj se, aby ses nenakazil.“

Jeli za mnou k mohutnému prameni, vyvěrajícímu ze skalnaté stráně. Plní nevelký rybník, z něhož odtéká do hluboké rokle. Římská legie tam na plošině měla středisko. Odtud se rozcházely posádky a stráže do sousedních pahorků a výzvědných věží.

Dobře volili Římané polohu svého ústředního tábora. Střehli z něho hranice, chránili usedlíky a měli dostatek vody. Tento pramen je zásoboval.

„Jak dlouho se zde Římané udrželi?“

„Víš, otče Antúne, že po Římanech dědili Byzantinci. Byzantinci byli pány tohoto kraje až do počátku sedmého století. Mnoho jich tady nebylo; jejich vojáci byli velkou většinou domorodci, kteří konali službu vojenskou za peníze. Prvý pluk muslimský sem přišel roku 634 po cestě obchodní, dnešní cestě Poutnické. Tady v Ledžúnu se potkal s byzantskou posádkou. Postavila se na odpor, jenž však dlouho netrval. Námezdní vojáci byli všichni ženatí. Jejich manželky a dítky bydlily asi ve vesničce, jejíž zbytky jsou tamhle patrny. Strach o rodiny je přiměl, že s muslimy vyjednávali a uzavřeli mírovou smlouvu. Zajistili si život, majetek a náboženství; přestali být vojáky.“

„Což nemohli sloužit pod muslimy?“

„Nikoliv. Kdo chtěl náležet k pánům, byl povinen přijmout islám. Kdož zůstali křesťany, dostali církevní samosprávu, živili se jako dotud a odváděli daně.“

ŘÍMSKÁ OPEVNĚNÍ

„Tady máš, Múso, tvrze a strážní věže, o nichž ses zmínil.“

Ísa měl pravdu. Pustá pláň, prostírající se východně od potoka, byla jako poseta hromadami zřícenin. Některé byly úplně rozbořené, jiné ještě dosti zachovalé. V každé hromadě byla patrna mohutná čtyřhranná věž a k ní přistavěn opevněný dvorec. Vedla do něho jediná brána. K hradební zdi dvorce se tlačily na třech stranách příbytky a stáje. Střechu měly plochou. Obyvatelé mohli po ní chodit a střílnami v hradební zdi pozorovat okolí.

„Kdo stavěl tyto opevněné dvorce?“

„Všichni, kdož tomuto kraji vládli a touto cestou chodívali.“

„To myslíš, Múso, že některé byly vybudovány již před Římany?“

„Ovšem. Podívej se jen, otče Antúne, na tuto cestu, jak je široká a vyšlapaná. Sledujeme ji přes dvě hodiny a dosud jsem neviděl místečka upraveného lidskou rukou. Je to cesta přirozená. Jde k severu, proto jí odpradávna užívali všichni, kdož vezli náklady. Opevňovali ji, aby snáze odrazili lupičské a nájezdní čety. Jak Ísa řekl, není odtud k východu sídlisk. Step přechází v poušť a pouští se odpradávna potulovali beduové, kteří rádi klidili, co neseli.“

„Dodnes to činí. Sám jsem toho byl nejednou svědkem. Zažil jsem na této cestě chvíle, na něž do smrti nezapomenu.“

„Což tudy často jezdíváš?“

„Jak by ne! Vždyť cesta, po které se ubíráme, je pro nákladní zvířata nejpohodlnější. Není všude tak rovná jako zde. Na mnohých místech ji naši předchůdcové upravili. I my jsme v nejednom průsmyku sesypané kamení obcházeli. Je schůdná, avšak velmi nebezpečná. Vede krajem většinou pustým, jenž je pomezím mezi Salájty a Beni Sachr, a kolik jiných kmenů a nájezdných čet tudy prochází! Trvá-li nepřátelství mezi námi. Kerackými a Hamájdy, dostaneme se do Jeruzaléma a do Damašku jedině tudy.“

„Do Jeruzaléma máte přece otevřenou cestu podél jižního konce Mrtvého moře.“

„Je otevřena, jen kdyby ji čeledi, tábořící na jih od Mrtvého moře a od Palestiny, nezavíraly. Mimoto, chceš-li podél jižního konce Mrtvého moře, abys slézal z našich hor hluboko do propadliny Araby a odtud vylézal na hory Judské. To tato cesta je pohodlnější a snad i bezpečnější.“

NÁŠ VŮDCE PŘEPADEN

„Zmínil ses o zkušenostech tady nabytých a poznamenal jsi, že na ně nikdy nezapomeneš.“

„Jak bych zapomněl! Životem jsem tady sotva vyvázl a otce jsem zde ztratil. Jednou jsem vezl s dvěma druhy na pěti mezcích vlnu do Jeruzaléma. Dobře jsme ji prodali. Nakoupili jsme rozličných věcí a zbytek stříbrných peněz jsme uschovali v opascích. Vraceli jsme se pod záštitou Alláhovou. Tu jsme ale nakonec ztratili. Vidíš věž tamhle vlevo? Za tou na nás čekalo pět lupičů. Řízením Alláhovým jsme je zahlédli, právě jak jsme se blížili k věži, kolem které jedeme. Vehnali jsme do ní své mezky a ukryli je uprostřed. Byli jsme tři. Každý z nás měl dobrou ručnici a nějakých dvacet nábojů. Co nám chybělo, byla voda. Nechtěli jsme zatížit svá zvířata a nenaplnili jsme kožené měchy. Vždyť byl pramen ledžúnský před námi; tam že se napijeme a zvířata napojíme. Sotva se setmělo, začali se k nám lupiči plížit. Jednoho jsme postřelili, ostatní se schovali za hromádky kamení, které tady vidíš. Noc byla jasná jako rybí oko. K útoku se neodhodlali a my jsme se báli vyrazit. Ráno se naše zvířata domáhala vody. Nás trápila rovněž žízeň. Je to zvláštní, že člověk cítí žízeň mnohem silněji, když vodu nemá, než když je jí dostatek. Kamarád radil: »Vyrazme! Jednoho jsme postřelili. Zbraně máme dobré. Zabijeme snad dva nebo tři a ujedeme.«

»Nemluv, pobratimče. Jim se bude lépe mířit než nám. Neztratíme-li život, můžeme ztratit zvířata a jejich náklad. Co řeknou ti, kdož nám svěřili svou vlnu a od nichž jsme si mezky vypůjčili? Jeli jsme za výdělkem, nevrátíme se přece se ztrátou. Dnes nějak vydržíme a zítra budiž, jak Alláh dá!«

Poslechli jsme a na cestu se nedali. Slunce pražilo a co bylo horší, vál jihovýchodní vítr. Přinášel mračna drobounkého písku. Dráždil a vysušoval naše hrdla. Dva mezci leželi zesláblí žízní.

»Ať si odpočinou,« těšil jsem své kamarády. »Do rána nezahynou a zítra je jistě napojíme.«

»Odkud to víš?«

»Mluvčí Alláhův to šeptá v mém nitru. Jen vytrvejte, brachové, pomoc nám přijde!«

Jak dlouhý to byl den! Lupiči měli podle všeho vody dost.

Seděli ve stínu ve věži, za kterou jsme je zahlédli. Nám žízní prahla hrdla, jazyk otékal, pysky pukaly, každé pohnutí úst působilo bolest. Sotva slunce zapadlo, lupiči se ukázali. Střelili jsme po nich, ale ruce se nám chvěly; kde byli lupiči, a kam šly naše koule! Můj kamarád se loučil se svými dětmi; usedavě plakal. Tichou nocí ke mně zalehl nějaký šramot. Zbystřím pozornost a slyším hlas, bekot!

»Budiž Alláh pochválen! Lidé se blíží se stádem ovcí!«

Všichni jsme se vzchopili. I ležícím mezkům se vrátily síly. Postavili se a prosebně řehtali. O lupičích ani slechu. Od jihu přicházelo velké stádo skopců a beranů. Hnali je Hedžájové. Nějaký obchodník je u nich koupil a chtěl je v Jeruzalémě prodat. Putovali za noci, ve dne odpočívali, aby zvířata nehubla. Pověděli jsme jim o lupičích. Zaběhli k věži, u které se ukrývali. Nebylo po nich ani památky. Ze strachu, aby se za námi přece jen neplížili a nás zeslabené nepřepadli, poprosili jsme dva poháněče, aby nás doprovodili. Nedaleko vody jsme zahlédli tábor. Byli jsme jako doma.“

CO JE KRÁDEŽ?

„Hůře bylo mému otci.“

„Doprovázel jsi ho?“

„Kdepak! Co vám povím, zvěděl jsem od strýčka, který zkrvavenou mrtvolu tatínkovu do Keraku dovezl. Naši vypověděli válku Hamájdům.“

„Kdo vaši? Všichni obyvatelé Keraku, nebo jenom křesťané?“

„Pouze křesťané. Muslimové, vyjma vládnoucí rod Medžáljů, s Hamájdy ani nesousedí. My, křesťané, obděláváme pole při jejich východních hranicích. Mezi námi a jimi byl mír. Oni chodili na lov k nám a my k nim.“

„Na jaký lov? Co lovili na vašich polích?“

„Naše ovce, kozy, osly a co se dalo.“

„To nechodili na lov, to chodili přece krást nebo loupit.“

„Krádež je hřích, ale to, co oni dělali u nás a my u nich, to není hřích.“

„Když vezmeš Hamájdům kozu, ovci nebo osla, to není hřích? To není krádež?“

„Zajisté že není.“

„Ale Íso, jak to mluvíš? Jak zní sedmé přikázání boží?“

„Nepokradeš, otče Antúne.“

„Kdo dal toto přikázání?“

„Alláh.“

„Alláh zakázal krádež, a ty tvrdíš, že když vezmeš některému členu Hamájdů zvíře nebo majetek, že to není krádež, že to není hřích.“

„Podle názoru otce Skandara a tvého, otče Antúne, je to hřích, ale po našem to hřích není. Tak jako my soudili naši předkové, a když oni se nemýlili, nehřešíme, řídíme-li se jejich příkladem.“

„Což ty, Íso, neuznáváš sedmé přikázání?“

„Uznávám, že krást je hřích, věřím však, že Alláh měl na mysli pouze krádež mezi příbuznými nebo členy téže čeledi, téhož kmene. Kdo okrade svého příbuzného, je zloděj a dareba. Nepolepší-li se, bývá z příbuzenstva nebo z čeledi a kmene vyobcován. Dopouští se hříchu proti svému příbuzenstvu a příbuzenstvo má právo, ba povinnost, aby ho potrestalo a zbavilo se ho.

Zcela jiná věc je, ukořistíme-li něco příslušníku cizí čeledi nebo cizího kmene. On je připraven, poněvadž soudí jako my. Považuje podobnou výpravu za hon. Kdo je chytřejší a vytrvalejší, vrátí se s kořistí. Je to lov, jak jsem již pravil. Dá se na něj buď jeden, nebo dva; vypraví-li se celá četa, je to nájezd.“

„To lupiči, kterým jsi s bídou unikl, byli rovněž na lovu?“

„Zajisté. Vyslídili nás, svou kořist, a byli by nás dostali, kdyby měli odvahu a vrhli se na nás dříve, než nás Hedžájové vysvobodili.“

„Pořádáte tedy rozličné lovy na lidi a na zvířata?“

„Nikdy na lidi; vždy nám jde o zvířata nebo o věci, ať již o kozy, ovce, měchy, pokrývky nebo o kozorožce a gazely, jichž je na našem území hojnost.“

„Budiž, Íso! Vrať se k válce mezi vámi a Hamájdy a k smrti svého otce.“

JAK ZEMŘEL OTEC NAŠEHO VŮDCE

„Hamájdové hleděli ukořistit obilí, které bylo právě na jednom mlatě vymláceno. Plížili se k hromadě s pytli. Chtěli si je naplnit a nepozorovaně odnést. Jenže strážce byl obezřelejší než oni. Nespal, střelil po nich a jednoho zasáhl. Vystřelili odvetou. Nějaká rána zapadla do suché slámy a zapálila ji. Silný západní vítr pomáhal, roznášel hořící slámu po okolních mlatech a shořelo kdeco, sláma, svezené obilí i zrno.“

„Což vaši nehasili?“

„Jak měli hasit, když voda nebyla a spali ve vzdáleném táboře? Strážci pronásledovali kořistitele, chytili je a poznali, že jsou to Hamájdové. Zabili je a otevřeli vrata válce. Hamájdové obsadili Královskou cestu a podnikali nájezdy i na cestu, po které se ubíráme. Poněvadž jsme touž dobou měli spor s některými čeleďmi jižně od Hebronu, nemohli jsme do Jeruzaléma podél jižního konce Mrtvého moře. Cesta Královská, jež vede z velké části územím Hamájdů, nám nebyla přístupná. Zbývala jedině tato. To věděli naši nepřátelé, proto se snažili, aby nám ji zavřeli. Bez spojení s Jeruzalémem a Damaškem jsme nemohli žít. My, křesťané, jsme jediní obchodníci v Kersku. Kupujeme od muslimů, co se jim urodí, a prodáváme, co potřebují. Dovážíme zboží z Damašku a z Jeruzaléma. Uzavřením všech cest nám hrozila bída.

»Je třeba, abychom se dostali buď do Jeruzaléma, nebo do Damašku,« pravili naši náčelníci. »Kdo máte nějaké zásoby, naložte je a pojedeme pohromadě. Snáze se ubráníme Hamájdům.«

Jak muslimové keračtí, tak sousední kočovníci nám nabízeli soumary. Pociťovali rovněž nedostatek. Strýček vykládal, že vezli z Keraku zboží na 420 zvířatech, mezcích, oslech, obyčejných koních a velbloudech. Více než dvě stě bojovníků střehlo tuto karavanu. Šťastně se dostali do Jeruzaléma, kde nakoupili látku, kávu, cukr, rýži a náboje. U zámku Bšejru – však se nám již ukazuje – je napadli Hamájdové, pěšky i na koních. Naši věděli o útoku, měli své zvědy. Sotva jim přinesli zprávu, že se Hamájdové blíží, zřídili u Bšejru opevněný tábor a vyslali jezdce na rychlém koni do Keraku o pomoc. Ani nedojel do města.

Medžáljové tábořili tehdy u svých mlatů u Rabby. Vsedli na koně, zavolali na poplach a zesíleni četami z jiných táborů spěchali, co mohli, aby naše vyprostili. Hamájdové asi předvídali, že jim mnoho času nezbývá, proto podnikali útok za útokem. Útočníky odráželi, přečetné zabili, jenomže i z nich mnozí padli. Když se jim Hamájdové již dostali do zad, přicválali Medžáljové. Jim se Hamájdové na odpor nepostavili. Měli dost na válce s námi, nechtěli se do ní zaplést i s muslimy. Můj strýček mně ukázal místo, na kterém můj otec vykrvácel. Však je hned uvidíme.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve stínu křižáckého hradu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.