© Beltfilm / Marcela Remeňová / 2013

www.osmsvetu.cz

OBSAH

1 JAKO KAŽDÁ JINÁ

2. NOČNÍ ROZHOVOR

3. NEOBYČEJNÉ OČI

4. PROFESIONÁL

5. MARATON V MRAKODRAPU

6. MLADÝ ZABIJÁK

7. VÍTEJ V RODINĚ

8. DOBRÝ DEN, JMENUJI SE VTĚRKA A BUDU TADY BYDLET

9. PAN DOKONALÝ

10. DĚSIVÁ PRAVDA

11. NOVÝ PŘÍTEL

12. PAN C.

13. VÝJÍMEČNÉ SCHOPNOSTI

14. DÍVKA V PRALESE

15. NEČEKANÁ NÁVŠTĚVA

16. PŘED TŘINÁCTI LETY

17. KRÁMEK PANÍ CARTEROVÉ

18. VÁNOČNÍ DÁRKY, KTERÉ MĚNÍ ŽIVOTY

19. LUXUSNÍ DOMOV

20. DOPIS OD MRTVÉHO MUŽE

21. BÍLÝ POKOJ

22. PARVAMUNDUS

23 PAN W.

24. VÝCVIK

25. SAMOSTATNÝ ŽIVOT

26. BEN

27. PAN S.

28. VÝCVIK POKRAČUJE

29. NEBLAHÉ TUŠENÍ

30. OPERACE ROBOT & DIKOBRAZ

31. I MISTR TESAŘ SE NĚKDY UTNE

32. MUŽ TŘÍ JMEN

33. JAKO MŮJ SYN

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

AUTORKA & ILUSTRÁTOR

NAPSALI / ŘEKLI O „OSMI SVĚTECH“

Pomalu jsem si prohlédla bitevní pole a odhadem přepočítala nepřátele, kteří stáli tak tři sta metrů od nás: po mé levé ruce bylo seskupeno asi patnáct milionů včelího lidu, po pravé stejně tak zvířecího lidu. Uprostřed byl světelný lid. Světelného lidu bylo nejvíce, zhruba třicet milionů v čele s Naomi a Sárou – dvěma sestrami o síle patnáctého stupně, které vedly celou tuhle sebranku.

Pohlédla jsem na své druhy. Bylo nás jedenáct, ale náš počet mi nedělal příliš velké starosti. Můj partner Christian nevzrušeně mávl rukou směrem k Sáře. Otočila jsem se a všimla si, že se jí o poznání víc rozzářily oči. Promluvila:

„Vzdejte se, nemáte proti nám šanci! Keiro, vždyť sama vidíš, jak je vás málo. Nemůžeme bojovat proti tak málo početnému slabému nepříteli, to mi nepřipadá čestné!“ Přestože byla tak daleko, její hlas se donesl až k nám. Bylo to ale jenom díky tomu, že je patnáctý stupeň. Po krátkém promyšlení situace jsem se přece jenom rozhodla obtěžovat odpovědět:

„Máš pravdu, Sáro, nepřipadá mi čestné, bojovat proti tak nepočetnému slabému nepříteli, jako jste vy,“ pronesla jsem líně. Na rozdíl od ní se ale můj hlas rozlehl po celém bitevním poli a i vojáci vzadu ho museli slyšet docela jasně. Sářiny oči zajiskřily zlostí.

„Nejsi ani zdaleka tak silná, jak si všichni myslí! Nikdo není neporazitelný!“ zaječela Sára rozhněvaně a vytasila svůj meč.

„Opravdu? Tak se přesvědčíme!“ zasmála jsem se, čímž jsem ji ještě víc rozezlila.

„Dnes tě zničím!“ zavrčela a s bojovným pokřikem vyrazila proti mně. I já jsem vytasila svůj meč, který se rozzářil stejně jako moje oči. Bylo vidět, že Sáru to oslepilo, a tak jsem využila příležitosti a zaútočila. Najednou se na mě ale vyřítila Naomi a já musela odrazit její útok. Pár minut na mě obě sestry dorážely svými meči, ale pak mě to přestalo bavit. Zasunula jsem meč do pochvy a začala jsem se soustředit na svoji sílu. Oči se mi rozzářily ještě víc. Vyslala jsem proud energie na včelí lid za Naomi, ale ta ji odrazila vlastní silou. Bylo však vidět, že s obtížemi, a dost ji to vyčerpalo. Pousmála jsem se – nesahají mi ani po kotníky! Sára se na mě vrhla, ale vyhnula jsem se jí.

„Nikdo nemůže přemoci sílu potens!“ prohlásila jsem a mávnutím ruky odrazila další Sářin útok.

„Ještě budeš překvapená! Naomi, musíme to udělat!“ vykřikla Sára. Co musí udělat? Sára s Naomi se chytily za ruce a vlasy se jim rozevlály. Mezi dlaněmi se jim začala formovat pro mě neznámá energie. Nelíbilo se mi to, ale nebála jsem se.

„Zemři!“ zaječela Sára a obě sestry spojily dlaně. Vyšlehl oslnivý záblesk světla, který oslepil i mě. Najednou jsem nevěděla, kde je nahoře a kde dole, a všechno kolem potemnělo…

1 JAKO KAŽDÁ JINÁ

Obrázek naší rodiny u snídaně okolo půl osmé ráno se za těch několik let ještě ani jednou nezměnil. Jediný rozdíl nastal před dvanácti lety, když k této snídani přisedla pětiletá holčička jménem Lea – a to jsem byla já. Právě rodině Layerových vděčím za těch báječných dvanáct let života. Adoptovali mě po dvou týdnech, které jsem s absolutní amnézií strávila v dětském domově. Nepamatovala jsem si opravdu vůbec nic: kdo jsem, jak se jmenuji, kolik mi je let, jak jsem se dostala do toho lesa, kde mě našli, a jak dlouho můžu být v bezvědomí. Své jméno jsem dostala od Layerových a je až k nevíře, že v té době nemělo pětileté dítě dva týdny žádné jméno.

Manželé Thomas a Eleanor Layerovi měli už před tím, než si mě vzali k sobě, dvě děti: sedmiletou Samanthu a pětiletého Freda. Zatímco Fred se téměř okamžitě stal mým nejlepším kamarádem, se Samanthou jsme si do oka nikdy moc nepadly.

V domku se čtyřmi pokoji, ložnicí, velkým obývacím pokojem, kuchyní a malou zahrádkou nedaleko centra New Yorku bydleli Layerovi snad odjakživa a ani za tu dobu, co jsem u nich, se nepřestěhovali.

Snídaně bývala obvykle tichá, až na pár výjimek, když se Samantě stalo nebo zdálo něco „zajímavého“. Dnešek k jedné z těch výjimek patřil, protože Samantha se včera večer vrátila ze stáže v Mexiku a všem vyprávěla, co všechno se jí přihodilo. Nikdo jiný nepromluvil, hlavně proto, že by ho nepustila ke slovu.

Jako každé jiné všední ráno už jsme měli školní batohy připravené v předsíni. Do školy jsme jezdili sedm zastávek metrem. Na rozdíl od předchozích let se od nás Samantha tento školní rok oddělovala na třetí zastávce, přestupovala a mířila k Simmonsově univerzitě, zatímco já s Fredem jsme pokračovali dál na Lloydovu střední školu.

Ve škole jsem kromě Freda moc kamarádů neměla, ale bylo to spíše tím, že jsem ani žádné další nechtěla. Obědvali jsme ve školní jídelně a vyučování většinou končilo okolo půl třetí. Doma jsme si museli udělat úkoly a připravit se na testy, a pak nám rodiče nechávali volnou zábavu. Samanthu jsme letos viděli kolikrát až večer, protože na rozdíl ode mě a Freda měla na univerzitě rozvrh trochu komplikovanější. Eleanor byla nejlepší kuchařka, jakou jsem kdy poznala, a jelikož přišla o možnost vařit obědy, rozhodla se dělat aspoň teplé večeře. Naštěstí to byla většinou lehká jídla, jako těstoviny, rizota nebo saláty.

Večer jsem si četla, Samantha se buď připravovala do školy, anebo se koukala na své oblíbené reality show. Fred se prohrabával svou velice rozsáhlou sbírkou cédéček a namátkou si pouštěl, co mu zrovna padlo pod ruku. Tento náš denní program se téměř neměnil. Kdybych měla napsat svůj životopis, svému dětství bych věnovala sotva tři řádky. Jediné, co bych tam napsala, by bylo:

„Prožívala jsem dětství a dospívání typické americké holky.“ Jedno ale typické americké holky spíše nemají. Mezi normálními sny, které se zdávají i všem ostatním, se mi zjevovaly podivné obrazy. Měla jsem neodbytný pocit, že jsou to moje vzpomínky, ale podle těch výjevů to samozřejmě nebylo možné: nekonečný vesmír, bitevní pole zalité krví ne vždy lidských mrtvol, opravdu obrovský dům chráněný ostnatým drátem a velice dobrou ochrankou, který vlastní někdo velice důležitý, jako prezident. Jeden z novějších obrazů byl pohled z pódia na desetitisíce lidí křičících a brečících radostí. Takové věci člověk nezažije ani u sebenebezpečnějšího povolání. Ale mně se to přesto zdálo. I když to byl vždycky jen takový mžik, všechny scény a obrazy, které mi přeběhly před očima, jsem si pamatovala do nejmenších podrobností. Nevím, jestli to bylo jejich živostí nebo tím, že se stále opakovaly. Naštěstí se mi ale nezdály pokaždé, a když už, tak pouze jedinkrát za celou noc. Většinou se v těch snech objevovaly spíše negativnější scény, ale i tak jsem za ně byla trochu ráda. Třeba si totiž jednou právě díky nim vzpomenu na to, kdo jsem. Samantha dál tlachala o Mexiku a mě už to přestávalo bavit. Navíc jsem cítila, že náš denní program potřebuje změnu. A stejně tak rozhovor nebo spíše Samantin nudný monolog.

„Co budeme dělat o víkendu?“ zeptala jsem se najednou a všichni se na mě udiveně podívali. Očividně nikdo nečekal, že bych dokázala Samanthu přerušit.

„Nevím, ještě se rozmyslíme. Teď právě jeden víkend skončil, je teprve pondělí. Proč se ptáš?“ zajímalo Eleanor.

„Jen tak, aby řeč nestála,“ řekla jsem a zase se zahloubala do své misky s ovesnou kaší. To byla veliká změna, že jsme si řekli tři věty, pomyslela jsem si ironicky. Jediná pozitivní věc na dnešku byla, že Samantha měla po stáži den volna, a tak na ni s Fredem nebudeme muset čekat. Vždycky jí to trvalo ze všech nejdéle a my zbytečně ztráceli čas postáváním v předsíni.

„Tak my už půjdeme, mami,“ řekl Fred a vstal od stolu.

Já ho ihned následovala.

„Tak ahoj,“ řekli jsme oba ode dveří a vyrazili k metru.

Jízda metrem se moc nelišila od snídaně – taky jsme toho moc nenamluvili. Většinou nebylo o čem. Dnes jsem ale začala podobně jako u snídaně:

„Co budeme dělat odpoledne?“

„Hm, nevím, asi to, co obvykle,“ odpověděl mi nepřítomně Fred.

„Chtělo by to nějakou změnu! Nevyrazíme někam?“ zeptala jsem se nenápadně.

„Klidně, je mi to jedno,“ řekl Fred, ale poznala jsem, že zpozorněl.

„Ale kam?“ zeptal se už se zájmem.

„Kamkoliv, do kina, do parku, kavárny… jak chceš.“

„Když cestou sebereš nějaký letáček s programem, klidně do kina,“ řekl s nepatrným úsměvem. „A potom můžeme zajít do nějaké kavárny… třeba k Modrýmu safíru,“ dodal ještě.

Cestou od metra do školy jsem spatřila stojánek.

„Tamhle jsou letáčky!“ Natáhla jsem se a vytáhla červenomodrý reklamní leták. Chvíli jsem hledala dnešní den a pak jsem očima rychle prolétla večerní promítání.

„V kolik nám končí škola?“ zeptala jsem se.

„Dnes… myslím, že v pět. Je přece jedinej dlouhej den v celým týdnu.“

„Hm, v půl osmý jsou Světla Hollywoodu, dřív nic. Tak tu kavárnu asi šoupneme před to kino.“

„Jak myslíš,“ řekl Fred teď už s širokým úsměvem na tváři a otevřel vstupní dveře školy.

Celý zbytek dne jsem se těšila na večer. Konečně nějaká změna! Snad ještě nikdy se mi nestalo, že bych poslední hodinu pořád koukala na hodinky, kdy už bude zvonit. A když konečně zazvonilo, nejradši bych vyskočila radostí a začala hlasitě jásat. Co nejrychleji jsem naházela věci do tašky a vyrazila s Fredem ven.

Kavárna Modrý safír byla od školy docela daleko. Ne, že by to snad vadilo, aspoň jsme se prošli.

Modrý safír byla příjemná a útulně působící kavárna, často se v ní scházely zamilované páry. Byla celkem prostorná, se spoustou květin a posezením u velkých oken. Připomínala spíš restauraci než kavárnu.

S Fredem jsem si sedla k jednomu hezky vyhlížejícímu stolku vzadu u obzvlášť velkého okna, s nádherným závěsem sahajícím až na zem. Po chvíli k nám přišla mladá servírka se zrzavými, nakrátko ostříhanými vlasy, kterou jsme tu ještě nikdy neviděli – zas tak často jsme sem ale nechodili.

„Vítám vás v kavárně Modrý safír, chcete si objednat?“ řekla energicky. Očividně byla nová a její práce ji ještě bavila. Už jsem otevírala pusu, abych odpověděla, ale Fred mě předběhl.

„Ano, rádi bychom –.“ Číšnice ho ale přerušila.

„Můžu vám nabídnout dnešní večerní menu? Máme Latte Amorův šíp a Valentýnské tiramisu…“

Pochopila jsem, kam tím míří. Myslí si, že jsme zamilovaný pár na svém prvním rande. Podařilo se mi rychle zareagovat.

„Ech, promiňte, ale my spolu nechodíme,“ řekla jsem rozpačitě.

„Aha… omlouvám se, ale hrozně se k sobě hodíte,“ odvětila číšnice a já cítila, jak příšerně rudnu. Letmo jsem se podívala na Freda a viděla, že mu tahle situace také není dvakrát příjemná.

„Ehhh… no… ehm… Dali bychom si jahodový pohár… eeh… s kapučínem… Dvakrát,“ vysoukal ze sebe nakonec Fred.

„Jistě, hned to bude!“ řekla opět vesele číšnice a odešla. U našeho stolu nastala tíživá atmosféra. Oba jsme mysleli na to samé: Opravdu se k sobě hodíme? Mohli bychom spolu klidně chodit – jsme sice sourozenci, ale ne biologičtí. Ale stejně by to bylo divný! Bydlíme ve stejném domě, hned by si toho celá rodina všimla…

Bože, jak to uvažuju! Jako kdybych s Fredem chtěla chodit! Možná bych se ho potom mohla zeptat, co si o tom myslí on… ale pochybuju, že bych k tomu sebrala odvahu… zeptat se na něco tak intimního.

Z těchhle myšlenek mě naštěstí vytrhla servírka, která právě přinesla jahodový maxi pohár s krásně vonícím kapučínem.

„Prosím, nechte si chutnat!“ popřála nám a odešla obsloužit další stůl. Začali jsme zkoumat a ochutnávat svoje poháry. Kam se poděla moje dobrá, přímo skvělá nálada? Odvážila jsem se promluvit.

„Je celkem dobrej.“ tak, teď jsme se chovali jak na nějakým nepovedeným rande.

„Jo, jo, je…,“ řekl Fred bezvýrazně.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptala jsem se jakoby bez zájmu.

„Nad… nad… nad tím, co předtím řekla ta servírka.“

„Co přesně myslíš?“ vyzvídala jsem dál.

„Že k sbě hdímm…,“ zabrumlal a já mu vůbec nerozuměla.

„Cože?“

„Že se k sobě hodíme,“ řekl potichu.

„Nerozumím ti!“

„ŽE SE K SOBĚ HODÍME!“ vykřikl Fred rozhořčeně. Hned si uvědomil, jak byl hlasitý, a okamžitě zrudl, když zjistil, že na něj všichni koukají.

„Pardon,“ zamumlal a zadíval se do svého jahodového poháru.

Zmohla jsem se jenom na: „Aha,“ a u stolu opět zavládlo mlčení.

Řekla jsem si, že nejlepší bude naházet do sebe co nejrychleji pohár i kapučíno, které mezitím vystydlo, a raději jít do kina. Fred sice ještě nedojedl, ale i on vypadal, že by odsud nejradši vypadl.

„Tak co, půjdeme?“ navrhla jsem opatrně.

„Jo, tak jo,“ řekl až s přehnaným nadšením a zavolal na obsluhu, že chce platit. Nechtěla jsem ho moc popudit a nechala ho za sebe zaplatit, když na tom tak trval. Tahle číšnice byla mladší než dívka, která nás předtím obsluhovala, a když odcházela od našeho stolu, hrozně se hihňala. Zřejmě kvůli tomu, co předtím Fred zařval. Hodili jsme na sebe bundy a vyšli do chladného jarního večera.

„Za jak dlouho začíná ten film?“ zeptal se po chvíli Fred.

„Ehm… zhruba za hoďku. máme ještě spoustu času.“ Pomalu jsme vyrazili ke kinu, které bylo o dva bloky dál.

Fred na ten nepříjemný incident zjevně rychle zapomněl, a tak jsme se v kině celkem bavili. Až když jsme vycházeli ze sálu, zjistili jsme, že na filmu byli i Fredovi nejlepší kámoši Paul a John a Paulova holka Susan. Společně jsme vyrazili do pizzerie U veselého rajčete, protože nedojedená zmrzka nás s Fredem moc nezasytila. Až v půl dvanácté jsme se s Fredem celí rozjaření a rozesmátí vraceli domů. v okamžiku, kdy jsme otevírali dveře, nám úsměv doslova zamrzl na tváři. Dívali jsme se do obličeje naprosto rozezlené Eleanor.

„Kde jste byli?! Je půl dvanácté a zítra máte školu! Na večeři a na to, že byste tento týden ještě někam šli, můžete rovnou zapomenout! A teď SPÁT!“ zahřměla a rozmáchle ukázala ke schodům.

„Horší by bylo, kdyby do nás ještě chtěla nacpat tu večeři. Před chvílí jsme dojedli!“ šeptl mi do ucha Fred a rychle vyklusal po schodech nahoru. Ploužila jsem se nahoru za ním. To, že po zbytek týdne nesmím ven, pro mě nebyl moc velký trest. Stejně bych nikam nešla.

2. NOČNÍ ROZHOVOR

Uběhly tři jednotvárné měsíce a konečně nastaly prázdniny. Pojedeme k moři, kempovat… Někdo by si možná pomyslel, že i k prarodičům. Eleanor s Thomasem mi ale nikdy nevysvětlili, kam se poděli jejich rodiče. Nikdy se o nich nezmiňovali a já se jich na ně nikdy neptala. Ani Fred nebo Samantha o svých prarodičích nikdy nemluvili.

Přestože nejezdíme k žádné babičce, prázdniny jsou vždycky velká změna, po celém tom dlouhém školním roce. Na kempování jsem se vždycky hrozně těšila. Opékání buřtů, hraní karet, spaní ve spacáku, chození na houby…

Probudila mě strašlivá žízeň. Podívala jsem se na budík. Půl druhé ráno. Vstala jsem a ve tmě se začala pomalu šourat ke dveřím. Otevřela jsem je a začala se potichoučku plížit po schodech dolů. Dveře do obýváku s kuchyní byly malinko pootevřené a vycházel z nich tenoučký proužek světla. Zevnitř se ozýval šepot. Tiše jsem se přikradla ke dveřím, přidřepla si k nim a škvírou nahlédla dovnitř. Eleanor stála před pohovkou, Thomas seděl v křesle a díval se na ni. Samantha seděla na kuchyňském pultě se znuděným výrazem, ale také pozorovala Eleanor. Fred se opíral o myčku, vypadal, jako by chtěl být někde úplně jinde, a očima se přitom vpíjel do podlahy u svých nohou.

„Lee je už sedmnáct. Pořád si ale myslím, že bychom jí o tom neměli říkat,“ promluvila Eleanor.

Baví se o mně! Užasla jsem.

„Stejně se to jednou dozvědět musí! Nemůžeme to před ní tajit věčně,“ namítl Thomas.

„Proč ne? Prostě zestárneme a budeme předstírat smrt!“ řekla Eleanor.

„Já nechci zestárnout!“ vykřikla pobouřeně Samantha.

„Pst!“ sykla Eleanor. „Lea spí! Tak co myslíte? Měli bychom jí to říct? Frede?“

„Já nevím,“ řekl Fred přiškrceně. „Jak by asi reagovala, kdyby se dozvěděla, že jsme… ech… mimozemšťani?“

Na chvíli jsem přestala dýchat. Sípavě jsem se nadechla, dřív, než mi došlo, jak jsem hlučná. Eleanor se krátce ohlédla ke dveřím, ale po chvíli pokračovala.

„No právě! Jak by asi reagovala?! A co teprve naše oči!“ chytla se hned Fredových slov.

„Přesto si myslím, že bychom jí to měli říct,“ nedal se Thomas. „ty se snad jednou dokážeš dívat, jak umírá?“ zasáhl do černého. Eleanor jen zaraženě mlčela.

„Neřekla jsem, že jí to nepovíme nikdy, ale počkejme ještě aspoň rok!“ ukončila diskusi Eleanor. Thomas jen naprázdno otevřel pusu, jako by chtěl ještě něco říct, ale nakonec si to rozmyslel. Samantha seskočila z pultu a blížila se ke dveřím. Rychle jsem vyskočila z nepohodlné, přikrčené pozice a co nejtišeji vyběhla po schodech zpátky do pokoje. Měla jsem pocit, že mi v krku vyschlo ještě víc, ale nechtělo se mi zpátky dolů pro vodu. Byla bych radši, kdybych nic z toho neslyšela! Většinu toho, co říkali, jsem nejprve vůbec nepochopila, ale stačilo mi jediné slovo a bylo mi všechno jasné: mimozemšťani. Když jsem si na to slovo vzpomněla, naskočila mi husí kůže.

„A co teprve naše oči!“ zněla mi v hlavě Eleanořina věta. Co mají s očima? Pokoušela jsem se nepopouštět uzdu své fantazie, ale stejně se mi před očima zjevovala různá tykadélka a podobné věci. Věděla jsem, že kdyby byli zlí a chtěli mi něco udělat, neuvažovali by o tom, jestli mi to říct nebo ne. Stejně mi to ale nepřišlo správné. Něco ve mně mi říkalo, že to není normální. Toporně jsem si lehla do postele a snažila se usnout. Možná ráno zjistím, že to celé byl jenom divný sen. Dost jsem o tom ale pochybovala.

Ráno jsem se probudila a cítila se spokojená a odpočatá – do chvíle, než jsem si vzpomněla na noční rozhovor. Vůbec se mi nechtělo dolů na snídani mezi ostatní, ale hlad byl silnější. Vyšla jsem tedy z pokoje a snažila se vypadat normálně, jako bych v noci nic neslyšela. Radši jsem se ani nepodívala do zrcadla na chodbě, jak mi to jde.

Všichni už snídali. Eleanor jako každé ráno připravovala míchaná vajíčka. Když jsem vešla, otočila se a laskavě se na mě usmála. Silou vůle jsem na tváři vykouzlila chabý úsměv a prkenně se usadila ke stolu.

„Dáš si vajíčka?“ zavolala na mě Eleanor od sporáku.

„Ne, díky,“ řekla jsem přiškrceným a až příliš vysokým hlasem. Rychle jsem se vymluvila na ranní nerozmluvené hlasivky a nasypala si plnou misku lupínků. Začala jsem je do sebe cpát a pokradmu sledovala Fredovy hnědozelené oči. Nebylo na nich nic neobvyklého. Po chvilce si všiml, že ho pozoruju, a vzhlédl od své rolády. Sklopila jsem oči a začala do sebe ještě zuřivěji házet lupínky. Vypila jsem rychle pomerančový džus, zamumlala: „tak ahoj,“ a vyrazila zpátky do pokoje. Na schodech jsem vrhla poslední rychlý pohled do kuchyně. Všichni se na mě dívali s neskrývaným překvapením a já ještě rychleji vyrazila nahoru.

V pokoji jsem si nazula první tenisky, které byly po ruce, a vyběhla z pokoje ven. Prohnala jsem se po schodech dolů a zamířila k předsíni.

„Kam jdeš?“ zavolala za mnou Eleanor.

„Ven. Projít se,“ vykřikla jsem a snažila se působit uvolněně. Opatrně jsem za sebou zavřela dveře a nadechla se čerstvého vzduchu. To mi aspoň trochu projasnilo mysl. Vytáhla jsem z garáže kolo a vyjela na východ, směrem k nejbližšímu parku.

Jen tak křížem krážem jsem se projížděla parkem, nechala se ovívat příjemným vánkem a broukala si písničku, kterou jsem nedávno slyšela v rádiu. Všechno působilo uklidňujícím dojmem a já se přesto cítila tak zmatená!

Rozhodla jsem se, že těsně před kempováním ostatním řeknu, že jsem vyslechla jejich rozhovor. Tohle rozhodnutí mě trochu uvolnilo, a tak jsem vyjela zpátky domů.

Doma se mě naštěstí nikdo neptal, proč jsem tak narychlo zmizela, a mně se celkem dařilo tvářit se klidně. Schválně jsem si tedy šla číst do obýváku mezi ostatní. Odpoledne se Eleanor rozhodla, že začne plánovat kempování – podle mě trochu předčasně. Začala sepisovat, co všechno už máme, co je třeba nakoupit a co bude třeba opravit. Další den mě s Fredem poslala koupit všechno, co nám chybí, kromě jídla, které nakoupíme až den před odjezdem.

Hned, jak jsem vzala košík, se mě Fred nenuceně zeptal:

„Proč jsi včera po snídani tak najednou zmizela?“ Doufala jsem, že už na to všichni zapomněli, ale zjevně jsem se mýlila.

„Prostě jsem dostala chuť projít se, pročistit si hlavu…,“ řekla jsem vymlouvavě.

„Pročistit si hlavu… od čeho?“ nedal se odbýt Fred.

„Od školy, aby mi došlo, že už jsou konečně prázdniny,“ řekla jsem dost nepřesvědčivě. Fredovi to ale naštěstí stačilo a ponořil se do dlouhého nákupního seznamu.

„Takže… nový růžový spacák? Sakra, co s nimi Samantha pořád dělá, že potřebuje každý rok nový?!“ prohlásil rozhořčeně.

„Znáš ji, nejspíš našla v tom předchozím malou dírku, a tak se zařekla, že už v něm spát nebude,“ poznamenala jsem. Fred se přidušeně zasmál a vydal se do uličky se spacáky.

„Má smůlu. Růžovej nemají,“ řekl zachmuřeně a sáhl po červeném.

„Až se bude rozčilovat, že nemá růžovej, jsi v tom sám,“ prohlásila jsem vážně a koukla mu přes rameno na další položku na seznamu. Propukla jsem v hlasitý smích.

„Rů… růž… růžová termoska?!“ svíjela jsem se smíchy.

„Cože…?“ zeptal se nechápavě Fred a po chvíli se taky rozřehtal, až mu spacák vyklouzl z rukou.

„Myslím,“ snažila jsem se popadnout dech, „že ani nemusím říkat, pro koho to je.“ strčila jsem spacák do vozíku a vydala se hledat termosky a podobné věci.

I přes dlouhý nákupní seznam jsme doma zjistili, že Eleanor zapomněla na spoustu důležitých věcí a zítra je raději půjde dokoupit sama. Samantha měla na Freda za červený spacák takovou zlost, že se musel zamknout u sebe v pokoji a odmítal vylézt ještě dobrou hodinu. Samantha nejdřív asi deset minut bušila do jeho dveří, než jí došlo, že to nemá cenu a obrátila se na mě. Já jsem se přikrčila za Thomasem a doufala, že na mě Samanthu nepustí. To se ukázalo jako dobrý nápad a bylo to mnohem lepší než hodinu tvrdnout zavřená v pokoji.

U večeře byla Samantha ještě pořád dost nakvašená, a tak si Fred sedl raději vedle mě. Po tomhle vtipném dni jsem skoro zapomněla na ten noční rozhovor. Úplně ale ne, takové štěstí jsem neměla. Po večeři jsem si na něj zase vzpomněla a znervózněla jsem. Těkala jsem očima všude kolem sebe. Fred si toho myslím všimnul.

Jakmile jsem dojedla večeři, zamířila jsem rovnou do svého pokoje a chtěla jsem se nechat unést nějakou dobrou knížkou do světa fantazie. Četla jsem si asi půl hodiny a už jsem se i celkem uklidnila, když do pokoje vstoupil Fred.

„Neruším?“ zeptal se zdvořile.

„Ne, vůbec,“ odpověděla jsem, i když bych si raději četla.

„Ehm… připadáš mi taková nervózní,“ začal.

„Jak to?“ zeptala jsem se hlasem vyšším než obvykle, což vůbec nebylo nervózní!

„Prostě, prostě mi to tak připadá. Od té včerejší snídaně.“ Jo, to už vím dávno, že jsem to tou snídaní pokazila! Nikdy se mi moc nedařilo skrývat pocity. Teď se to ale hodilo ze všeho nejmíň.

„Něco se stalo. Poznám to na tobě,“ pokračoval. Vstala jsem. Nelíbilo se mi, jak se nade mnou tyčí.

„Řekni mi to. Prosím,“ naléhal na mě.

Jenže mně se ale vůbec nechtělo mu to říkat. Doufala jsem, že mám ještě aspoň týden, než všechno vyklopím. Nakonec jsem se ale rozhodla, že si s ním promluvím. Možná.

„Já… moc se mi do toho nechce a nevím, kde mám začít.“ to nebyla pravda. Věděla jsem až moc dobře, odkud začít, jenom jsem chtěla oddálit ten okamžik, kdy mu to řeknu.

„Co když jsem se zmýlila a nic z toho, co si myslím, není pravda? To by bylo tak trapné!“

„Ne, nebylo. Tak už mi to řekni.“ Na Fredovi bylo vidět, že je zvědavý, a moc mi to neulehčoval.

„Tak dobře. Včera v noci jsem se vzbudila a měla jsem strašnou žízeň. Šla jsem tedy dolů…“ Postupně jsem mu odvyprávěla, co všechno jsem vyslechla. Moc mě nepovzbuzovalo, jak se mu v očích šířila čím dál větší hrůza. Když jsem skončila, jenom přede mnou stál s pootevřenou pusou a vykulenýma očima. Dlouho se nezmohl ani na slovo a jenom neustále otevíral a zavíral pusu. Nakonec ze sebe vysoukal:

„No, tak to značně ulehčuje situaci.“

„A je to pravda? Chci o vás vědět všechno! A co máte s těma očima?“ měla jsem tolik otázek. Nakonec se ode mě odvrátil, což mi ale vůbec nepřipadalo v téhle situaci vhodné. To mnou to mělo otřást, ne jím! Potom se na mě otočil, ale se zavřenýma očima. Všimla jsem si, že v ruce drží kontaktní čočky.

„Zatáhni prosím závěsy,“ požádal mě. Okamžitě jsem to udělala a zase jsem se otočila k němu. Byla jsem hrozně zvědavá, ale zároveň trochu vyděšená.

„Jsi připravená?“ zeptal se mě nakonec.

„Myslím, že jo, i když nevím na co,“ odpověděla jsem se zatajeným dechem. A on otevřel oči.

3. NEOBYČEJNÉ OČI

Ve chvíli, kdy Fred otevřel oči, jsem měla pocit, jako bych se dívala do slunce.

Zírala jsem na něj, dokud mě nezačaly příšerně pálit oči. Odvrátila jsem pohled, o krok ustoupila a vstřebávala to, co jsem viděla. Pak jsem se podívala znovu.

Tentokrát jsem toho dokázala rozeznat už víc. Uprostřed šedého bělma měl velké duhovky bez zorniček – nebo byly zorničky tak rozšířené, že zakrývaly duhovky? Zářily tak jasně, že jsem si bělma nejprve ani nevšimla. Nepostřehla jsem, že by duhovky měly nějakou barvu. Tím jasem působily Fredovy oči mnohem větší. Musela jsem se zase odvrátit. Po chvíli na mě dolehlo překvapení z toho, co vidím, trochu jsem zavrávorala a těžce dosedla do křesla za sebou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se mě Fred ustaraně.

„Jo, jsem v pohodě,“ řekla jsem nevrle. Co je to za otázku? Samozřejmě, že nejsem v pořádku, když jsem se právě dozvěděla, že moje rodina pochází z nějakého dalekého koutu vesmíru. „Ale myslím, že mi máš hodně co říct,“ dodala jsem a statečně se na něj podívala.

„Já nejsem na vysvětlování zrovna expert. Pojďme radši dolů. Jdi napřed a zatáhni všechny závěsy,“ požádal mě a otevřel dveře.

„Ale já nechci…,“ snažila jsem se z toho vykroutit. Neměla jsem chuť říct někomu dalšímu z naší rodiny, že jsem poslouchala jejich rozhovor. Fred se ale nedal a začal mě strkat ke dveřím. Poslušně jsem tedy šla dolů a zatáhla všechna okna.

Eleanor se na mě nervózně podívala. Z mého nemotorného pohybu vycítila, že se něco děje. Po chvíli vešel do obýváku Fred bez čoček. Všichni na něj vytřeštili oči – dívat se mu do očí jim zřejmě nevadilo. Eleanor se zmohla jen na: „Co…?“ Pak se všechny pohledy stočily na mne.

„Eeeh…,“ koktala jsem, ale Fred naštěstí odpověděl za mě.

„Lea vyslechla náš včerejší noční rozhovor.“ Zavládlo ticho. Po chvíli se ozvala Samantha:

„Hurááá!“ vykřikla a vyndala si z očí čočky. I Thomas konečně našel řeč: „tak… co jsi všechno vyslechla?“ zeptal se mě.

Znovu jsem všem vylíčila tu část jejich rozhovoru, kterou jsem slyšela. Rozhlédla jsem se, co oni na to, a když nic neříkali, zeptala jsem se: „Chci vědět všechno. Z jaké planety pocházíte, jestli jste zvláštní ještě něčím jiným než očima…“

Tentokrát promluvila Eleanor, které si už také sundala čočky. Trochu mi vadilo, že se jí při rozhovoru nedokážu dívat do očí.

„Můžeme si zase čočky nasadit, jestli ti to vadí,“ navrhla Eleanor, když si všimla, že se jí nedívám do očí.

„Ne, ne, to je v pohodě,“ odmítla jsem.

„Dobře. Pokusíme se ti tedy stručně odpovědět na všechny tvé otázky,“ začala Eleanor.

„Ptala ses, odkud pocházíme. Těžko se to vysvětluje, ale říkají nám Osmisvěťané. Náš druh žije na osmi planetách, které jsou těsně u sebe a které společně obíhají kolem slunce ve stále stejné vzdálenosti. Naši starodávní předci slovo planeta ještě neznali, a tak jsme byli známí pod názvem Osm světů.

Čím se ještě od lidí lišíme? Tak toho je spousta! Základní věc, kterou bys měla vědět, je to, že jsme celkem dlouhověcí a neskutečně rychle se množíme. I přesto, že žijeme na osmi planetách, které jsou pětkrát větší než tahle, je na Osmi světech hrozně přeplněno a ročně z nich odchází statisíce Osmisvěťanů. Proto jsme odešli i my. Naštěstí jsme měli kam jít. Planet, jako je Země, na které teď žijeme, jsou ve vesmíru TISÍCE! A částečně za to mohou Osmisvěťané. v dávné minulosti, když naši předkové začali ve vesmíru hledat místa, kde by mohli Osmisvěťané najít nový domov a útočiště v případě nesnází, objevili planetu Zemi. Zvláštní na ní bylo, že se v mnohém podobala 8. světu, jedné z osmi planet, která patří do soustavy Osmi světů a je i jejím centrem. Země tak pro nás byla velmi příhodným místem. Jenom její obyvatelé, lidé, byli v počátku svého vývinu. Někteří Osmisvěťané, kteří z nějakého důvodu chtěli začít nový život, se postupně stěhovali na Zemi a začali žít mezi lidmi, kteří se díky jejich vědomostem vyvinuli ve vyspělou civilizaci dnešní doby.

A aby nemuseli po čase hledat další nové planety, vymysleli Osmisvěťané způsob, kterým Zemi mnohokrát zkopírovali a vytvořili naprosto identické planety, které jsou zcela propojené a život na každé z nich se až na drobné odchylky vyvíjí a plyne úplně stejně. Lidé o existenci dalších stejných planet vůbec netuší a jenom Osmisvěťané vědí, jak se mezi těmito paralelními světy pohybovat. Samozřejmě existují i další planety, některé obydlené a některé ne, ale ty nejsou na Osmi světech nijak závislé.

Možná by tě zajímalo, kolik je nám let. Mně s Thomasem je okolo dvě stě tisíc, Samantha letos oslavila 3950 let a Fredovi je přes 4200. musím tě ale upozornit, že na Osmi světech plyne čas rychleji.“

„Fred je starší než Samantha?“ podivila jsem se. To, že Eleanor a Thomasovi je přes dvě stě tisíc let, mě kupodivu nepřekvapilo. Asi mám opožděné reakce.

„Ano,“ odpověděla stroze Eleanor. „Další důležitá věc je, že umíme… ehm… čarovat, kouzlit, říkej si tomu, jak chceš. Možná by se hodila názorná ukázka.“

Eleanor zamumlala něco, čemu jsem nerozuměla, a luskla prsty. Překvapeně jsem vyjekla a fascinovaně zírala na vázu, vznášející se přímo přede mnou. Po chvíli váza znovu přistála na stolku u pohovky.

„Kouzlení,“ pokračovala Eleanor, „obsahuje i schopnost zneviditelnit se, teleportovat se, přeměnit se například ve zvíře, ale i v upíra, vlkodlaka, draka, mořskou pannu a podobně. Samozřejmě většinu ze svých schopností téměř nevyužíváme, aby sis nemyslela, že jsem na Osmi světech pobíhala po kuchyni jako vlkodlak a Samantha trávila většinu času ve vaně jako mořská panna!

Osmisvěťané mají i vlastní jazyk, a sice osmisvěťanštinu. tu ovládají úplně všichni Osmisvěťané, včetně naší rodiny.“

Na důkaz svých slov Eleanor promluvila pro mě zcela cizím jazykem. Asi řekla něco vtipného, protože se všichni zasmáli, ale já jen nechápavě zírala. měla jsem pocit, jako by se se mnou chtěl dorozumět simík z počítačové hry The Sims.

„Všichni Omisvěťané umí zacházet s mečem a ovládají aspoň jedno bojové umění,“ pokračovala Eleanor. „Osmisvěťané ve válkách nepoužívají pistole, tanky, bomby a jiné podobné věci, ale meče a kouzla. Možná ti to přijde zastaralé, ale jsme na to zvyklí. Osm světů je ale jinak hodně moderních.“

„Tak to je síla!“ vypravila jsem ze sebe. Až teď na mě dosedla tíha všech těch informací. „Není toho zrovna málo,“ řekla jsem ztěžka.

„A je toho ještě mnohem víc,“ řekl vážně Thomas. „tohle bylo opravdu hodně, hodně stručné.“

„Já… musím se jít uklidnit do svého pokoje a pořádně to všechno strávit,“ prohlásila jsem a vyrazila ke schodům. Fred mě následoval.

„Je to tam hezké?“ zeptala jsem se ho cestou nahoru.

„Kde?“

„Na Osmi světech.“

„Nevím, nikdy jsem tam nebyl,“ odpověděl smutně. Stála jsem už přede dveřmi svého pokoje, když mě najednou pevně objal. Byla jsem dost překvapená, ale vychutnávala jsem si teplo jeho stisku.

„Nezahltila tě máma moc?“ zahučel mi do ucha.

„Ne, ani ne,“ odpověděla jsem.

„Tak jo,“ řekl Fred, pustil mě a odešel zpátky dolů. Teď už asi nikdy nebude nic jako dřív.

4. PROFESIONÁL

Přikrčil jsem se za stolem. Několik listů papíru na hoře smetí a desek zašustilo. Ztuhl jsem. Musím být opatrnější, taková začátečnická chyba!

Zaposlouchal jsem se. Všude ticho. Vyrazil jsem k zamřížovaným dveřím na druhé straně místnosti. Opatrně jsem se proplétal mezi stoly. Před dveřmi jsem vytáhl malý, ale ostrý pilník. Neměl jsem se čeho obávat, tahle banka měla mizerné bezpečnostní zařízení a přitom jsem se dozvěděl, že jsou v ní uloženy celkem dost cenné věci. Kamery jsem vyhodil ze systému už asi před pěti minutami a ještě pořád si toho nikdo nevšiml. Přesto jsem nepochyboval, že v budově někdo je.

Začal jsem přepilovávat mříže kolem zámku – překvapilo mě, jak byly tenké. Za chvíli zámek vypadl. Zachytil jsem ho a opatrně položil na zem. Otisků prstů jsem se bát nemusel, měl jsem pohodlné kožené rukavice.

Vklouzl jsem do místnůstky za mřížemi. Naskytl se mi pohled na spoustu schránek, které se otevíraly na dvacetimístný kód – žádný problém, kód už jsem obdržel od svých sponzorů. Přistoupil jsem ke schránce číslo 213 a zpaměti vyťukal číselnou kombinaci. Uslyšel jsem, jak unikl stlačený vzduch a schránka se pomalu otevřela. Uvnitř byla složka s dokumenty tlustá asi dva centimetry. Zběžně jsem ji prolistoval, i když mě nezajímalo, co v ní je. Rozevřel jsem kufřík, který jsem měl s sebou, a opatrně do něj složku vložil. Kufřík jsem zamkl, schránku uzavřel a potichu se vyplížil do předchozí místnosti. Dnešní dávku štěstí jsem už ale očividně vyčerpal. Zároveň se mnou totiž vkročila do místnosti sekretářka. Poklesla jí brada a z rukou jí vypadlo několik desek. Okamžitě ustoupila dozadu a zmáčkla červené tlačítko pro poplach. Kdybych nebyl v tak prekérní situaci, asi bych ji pochválil za skvělé bleskurychlé jednání. Místo toho jsem prosprintoval kolem stolů přímo k ní. Za běhu jsem vytáhl krátký vyskakovací nůž. Těsně před tím, než jsem jí ho strčil pod krk, jsem uviděl v jejích očích absolutní hrůzu. Tvrdě jsem ji uhodil kufříkem přes břicho, ale bylo mi to jedno. Vyjekla a začala se mi v náruči vzpínat a kroutit. Proti mé síle ale neměla sebemenší šanci. Čekal jsem natočený ke dveřím a vdechoval její parfém, vůni, kterou jsem nedokázal určit. Po pár vteřinách do místnosti vtrhli dva mladí muži se zvednutými pistolemi. Doufal jsem, že jim nebudu muset ublížit.

„Pusť ji,“ řekl muž dál ode dveří se světlými vlasy. Snažil se působit neohroženě, ale stejně jsem si všiml, jak se mu třese hlas. Poprvé jsem byl rád, že mám na sobě černou kuklu, i když mi v ní bylo příšerné vedro.

„Petere!“ zavolala přiškrceně žena, kterou jsem držel. Rukou jsem ji okamžitě umlčel. Začala sebou zběsile trhat. Po chvíli jsem se už neudržel a zašeptal jí do ucha:

„Přestaň sebou tak šít, nebo přísahám, že tě opravdu zabiju.“ Nedokázal jsem potlačit úsměv, když jsem ucítil, jak ztuhla při zvuku mého ledově klidného hlasu.

Peter se neklidně podíval po svém kolegovi. Přece jenom jsem neměl až tak velkou smůlu. Prozatím se mi dařilo mít situaci zcela pod kontrolou.

„Takže vy mě teď necháte jít a já vám tady tu milou slečnu možná nechám živou,“ zvolal jsem směrem k oběma mužům a pro podtržení svých slov jsem jí nůž přimáčkl ještě těsněji ke krku.

„Nejprve ale odložte všechny zbraně a vysílačky, co u sebe máte.“ Oba začali vyhrabávat z kapes různé nožíky a ze sak vytahovat pistole. Mezitím jsem se pomalu přesouval ke dveřím. Když jsem cítil, že mám dveře už skoro nadosah, vykopl jsem nohu a rozrazil je dokořán. Muži poplašeně vzhlédli. Byli to úplní amatéři, určitě nováčci. Rychle jsem zastrčil nůž do kapsy. Sekretářka, kterou jsem prudce odstrčil daleko od sebe, začala okamžitě ječet. Otočil jsem se a upaloval ke dveřím. Než se ti dva muži stačili vzpamatovat a začali řvát do vysílaček pokyny, byl jsem už skoro u vstupních dveří banky. Za pár vteřin jsem doběhl za roh, naskočil do auta, které jsem tam zaparkoval, rychle nastartoval a ujížděl pryč.

Za čtvrt hodiny jsem už stál před průměrným klubem s názvem U dvou prostitutek. Vůbec se mi nechtělo setkat se s tím, který ten název vymyslel.

Uvnitř bylo příšerně narváno, hned u dveří na mě vyskočila šlapka a odhalila svá ňadra se slovy: „Nechceš se potěšit?“ surově jsem ji odstrčil a mířil dál doprostřed klubu. U baru jsem se naklonil k barmanovi, strčil mu do kapsy u vesty stodolarovku a řekl: „Chci dozadu.“

Barman mě okamžitě zavedl ke dveřím za barem a uctivě mi je otevřel. Vešel jsem dovnitř. Jakmile se dveře zaklaply, hluk zvenku utichl. Přede mnou seděl velký tlustý muž. Na hlavě mu už moc vlasů nezbývalo, zato nad malýma modrýma očima mu sídlilo velice husté obočí. Seděl v propoceném tmavě modrém obleku a v baculatých prstech svíral macatou olivu. Zrovna si ji chtěl vecpat do pusy.

„Á, máme tady Harryho! Tak copak jsi nám přinesl, chlapče drahý,“ spustil zdánlivě laskavým a potěšeným hlasem. Na tváři měl něco jako úsměv. Mlčky, s chladným výrazem ve tváři jsem před něj předstoupil a na konferenční stolek, který měl před sebou, jsem položil kufřík. Opět jsem ustoupil a na muže se zadíval. Ten se těžkopádně nahnul dopředu, otevřel kufřík a opatrně z něj vytáhl složku. Otevřel ji a na tváři se mu rozlil potěšený výraz. Pak složku vrátil do kufříku a podal ho jednomu ze dvou vysokých svalnatých chlapů, kteří stáli vedle něj.

„Skvělé, Harry, úkol jsi splnil. Teď peníze. Mám je tady,“ ukázal na druhý kufřík, který držel chlap napravo od něj.

„Ale, no…“

Věty, které začínaly na „Ale, no…“ znamenaly vždycky problém. Střelil jsem pohledem po obou gorilách. Jeden už si sahal do kapsy u saka. Tohle se mi stávalo celkem často nějaký mafiánský boss se prostě rozhodl, že si ty peníze radši nechá a mě zabije.

Nečekal jsem, až se ten tlusťoch vymáčkne. Vykopl jsem nohu po muži, který měl u sebe moje peníze. Srazil jsem ho k zemi a sebral mu kufřík. Otočil jsem se a srazil k zemi i druhého chlapa pěstí do obličeje takovou silou, že jsem ho knokautoval. Rychle jsem mu vyškubl pistoli z ruky a vystřelil po tlustém muži v křesle. Ten se okamžitě zhroutil – o jednoho nepříjemného mafiána méně. Nečekal jsem, až se bodyguardi, co stáli za křeslem, vzpamatují a tryskem jsem vyběhl z klubu. Dneska jsem utíkal snad pořád.

5. MARATON V MRAKODRAPU

Vychutnával jsem si, že mám novou zbraň. Už dlouho jsem si nic nekoupil a tohle byla příjemná změna. Rozhlédl jsem se po ulici. Nikde nikdo. Konečně. Nenáviděl jsem září. Všichni školáci dlouho do večera nakupovali tašky, sešity, učebnice a scházeli se s kamarády. Všude bylo rušno a já se nemohl soustředit na svou práci. Podíval jsem se na vysoký mrakodrap a usmál se. Moje další oběť se možná aspoň trošku proběhne, než ji zabiju.

Zabíjet oběti v jejich práci nebylo nikdy tak pohodlné jako je zabíjet doma. Nejlepší byl byt – stačilo zazvonit, počkat, až dotyčný otevře, a vystřelit, nejlépe pistolí s tlumičem. v práci jsem se vždycky musel zbavit ještě spousty dalších lidí kolem, počínaje vrátným nebo recepční.

Dnes to vyšlo na recepční. Přistoupil jsem k mladé blondýně v pěkném kostýmku, která stála na recepci.

„Dobrý den, přejete si?“ zeptala se mě mile.

„Hledám pana svíčku,“ oslovil jsem ji zdvořile. Nesměl jsem vzbudit žádné podezření.

„Á, ten je na patře číslo 22, kancelář 156. máte s ním sjednanou schůzku?“ zeptala se. Kdyby byla chytřejší, zajímala by se nejdřív, jestli s ním mám schůzku, a až pak by mi řekla patro a číslo kanceláře. Položila ruce na recepční pult, a to se mi hodilo. v kapse jsem nahmatal injekční stříkačku.

„Ne,“ odpověděl jsem stroze a bodl jí stříkačku do ruky. Okamžitě se zhroutila. Až se probudí, nebude si pamatovat nic z předchozích dvaceti čtyř hodin.

Vešel jsem za recepční pult a odpojil kamery v celé budově. Rychle jsem běžel k výtahům – neměl jsem moc času, za chvíli někdo přijde do recepce, aby zjistil, co se stalo. Přivolal jsem výtah – jeden byl naštěstí dole. Nastoupil jsem do něj a zmáčkl dvaadvacítku. Výtah vyrazil celkem rychle nahoru. Cestou jsem si přes hlavu přetáhl kuklu. Vystoupil jsem z výtahu a okamžitě uviděl, jak z kanceláře 156 vybíhá světlovlasý muž s ochrankou. Moje oběť byla v této budově velmi vážená. Nezaváhal jsem – jakmile se členové ochranky otočili, už jsem měl v ruce svou nejnovější pistoli a vystřelil. Bylo jich jenom pět a dva z nich v okamžiku leželi mrtví na zemi. Během vteřinky jsem zabil další dva. Poslední mi už ale utíkal i s panem svíčkou. Vyrazil jsem za nimi a za běhu párkrát vystřelil. Úspěšně. Poslední člen ochranky padl k zemi. Přeskočil jsem jeho tělo a běžel dál. Říkal jsem, že se pan svíčka proběhne. Měl ale jednu výhodu – na rozdíl ode mne se v budově vyznal. Sice jsem před akcí pečlivě nastudoval plány mrakodrapu, ale nikdy před tím jsem v něm nebyl, a tak jsem se špatně orientoval. Naštěstí pan svíčka nebyl rychlejší než já a měl jsem ho skoro pořád na očích.

Vytáhl jsem nůž a mrštil ho po něm. Sakra, v poslední chvíli uhnul! Zabočil doleva a rozrazil dveře na konci chodby. Vběhl jsem za ním a spatřil dlouhé úzké schodiště. Pan svíčka už byl skoro nahoře. Co nejrychleji jsem vyběhl po schodech za ním. Ocitl jsem se v nějakém skladišti se spoustou beden, starých stolů, židlí a počítačů.

Pan svíčka nedaleko přede mnou zakopl o jednu menší bednu a roztáhl se jak široký tak dlouhý na zemi. Tím si zpečetil svůj osud.

Přeskočil jsem pár krabic, postavil se nad něj s připravenou pistolí v ruce a strhl si kuklu. Pan svíčka se posadil a vyděšeně, možná i s údivem se na mě díval.

„Co… co chceš?“ zeptal se mě. Zadrhával se mu hlas a silně koktal.

„Co asi? Zabít vás,“ řekl jsem s chladným úsměvem. Poprvé jsem si mohl pořádně prohlédnout jeho tvář. Měl velký křivý nos a světle modré oči. Na hlavě měl kštici vlasů pískové barvy.

„A… a… a pro… proč? Ni… nic jsem neudělal!“ zavřískl nešťastně. „Jsem moc… moc mladý!“

„A já ještě mladší,“ odvětil jsem. „Umírejte s vědomím, že jste někomu zachránil život.“

„A komu?“ vyjekl hystericky.

„Mně,“ řekl jsem a zmáčkl spoušť.

Sesunul se na zem a na obličeji měl stále ten vyděšený výraz. Najednou jsem za sebou uslyšel vrznutí. Bleskově jsem se otočil a zamířil zbraň. Asi pět metrů ode mě stál muž v policejní uniformě, u pasu se mu houpala želízka a nůž a v ruce držel revolver. Měl husté černé vlasy a zelenohnědé oči a díval se na mě se zaujatým a mírně překvapeným výrazem.

„Sakra,“ zamumlal jsem.

6. MLADÝ ZABIJÁK

Služba mi pomalu končila, a tak jsem se rozhodl jet domů. Na sedačce spolujezdce bylo rozházeno několik fotek malého tmavovlasého chlapce, které jsem si před chvílí prohlížel.

„Thomasi, Thomasi, ozvěte se,“ zachraptěl ženský hlas z policejní vysílačky.

„Tady Thomas Layer, slyším.“

„Na Foley square, v budově fi Candle, někdo vyhodil kamerový systém. Těsně předtím byl na kameře zaznamenaný muž, který rozmlouval s recepční a poté ji zřejmě injekční stříkačkou bodl do ruky. Záchranka je na cestě. Ochranka okamžitě informovala policii. Prosím zajeďte tam, jenom zajistěte vchody do budovy, aby nám dotyčný neunikl.“

„Jistě, hned jsem tam,“ řekl jsem a prudce zahnul na křižovatce doprava.

Nikdy bych nedělal u policie, kdybych nebyl Osmisvěťan. Neriskoval bych, že by se něco někdy zvrtlo a moje rodina by o mě přišla. Takhle se mohl nějaký kriminálník maximálně dozvědět, že nepocházím z této planety. v takovém případě by si o něm policie pomyslela, že se zbláznil, a šoupli by ho do blázince. Stejně jsem ale své osmisvěťanské síly nepoužíval a většinu téměř rozřešených případů jsem přenechal svým kolegům, kteří potřebovali povýšení víc než já. Sice jsem si tím nevysloužil pověst schopného policisty, ale zase kdybych měl všechno vyřešené za chvilku, bylo by to příliš nápadné.

Zastavil jsem na Foley square, naproti budově s velkým nápisem Candle. vytáhl jsem pistoli a vběhl do budovy. Hned jsem si všiml paže, která vykukovala zpoza recepčního pultu. Poklekl jsem vedle mladé ženy s nevidomým výrazem. Naštěstí jsem jí nahmatal pulz. Vstal jsem a rozhodl se, že tady nebudu jen tak nečinně stát. Pokud v tom měl prsty zase ten nájemný vrah, který nám v poslední době zadělal na tolik problémů, nehodlal jsem ho nechat uniknout. Přiběhl jsem k výtahům a jeden přivolal. Namátkou jsem zmáčkl jedno patro a vyjel nahoru.

Až napošesté jsem se strefil. Když se otevřely dveře ve dvaadvacátém patře, naskytl se mi pohled na čtyři mrtvá těla. Všude kolem byla spousta krve. Vyrazil jsem opatrně vpřed a dával si pozor, abych do ničeho nešlápl. Po sto metrech jsem našel další tělo. Překročil jsem ho a s napřaženou zbraní pokračoval dál. Došel jsem k vyraženým dveřím, které vedly na úzké schodiště. Nad ním jsem zaslechl hlasy, oba mužské. Vstoupil jsem do skladu plného odpadu. Se zdviženou pistolí jsem se opatrně proplétal mezi harampádím. Najednou jsem uslyšel výstřel. Ve stejný okamžik jsem vystoupil zpoza krabic a uviděl útočníka i to, jak se jeho oběť zhroutila na zem. Přešlápl jsem z nohy na nohu a k mé smůle podlaha zavrzala. Střelec se na mě otočil se zdviženou pistolí. Překvapeně jsem na něj vyvalil oči. Přede mnou stál sotva sedmnáctiletý kluk. Nevěřícně jsem zamrkal, jestli jsem se náhodou nepřehlédl. Ne. Sedmnáctiletý zabiják.

Měl tmavě hnědé, velmi husté vlasy. Z velice hezkého obličeje se na mě dívaly velké hnědé, ale tvrdé oči. Nedal na sobě znát žádné pocity. Měl hnědou koženou bundu a zpod rukávů mu vyčuhovaly kožené rukavice, očividně proti otiskům prstů. Na džínách, které nosí každý druhý teenager, měl pás na zbraně a na nohou draze vypadající boty. Na to, že se teď prohnal celou budovou, zabil pět členů ochranky, vyrazil dveře a nakonec zavraždil zřejmě majitele této firmy, vypadal celkem čistě a měl jen trošku rozevláté vlasy.

Útočník ale nejspíš nehodlal strávit všechen čas zíráním. v mžiku vyměnil pistoli za nůž, třemi dlouhými kroky ke mně přiskočil a s vítězoslavným výrazem mi vrazil nůž do břicha. Naštěstí jsem těsně předtím stihl použít náročné ochranné kouzlo, takže mi nůž nic neudělal. Ani já jsem ale neváhal a bez ohledu na zabijákův věk jsem vystřelil z pistole, kterou jsem ještě pořád držel v ruce. Kulka zvrátila útočníkovu hlavu dozadu, ale bez jediné kapičky krve – jak je to možné? Za okamžik hlavu opět narovnal, vytrhl mi nůž z těla a ušklíbl se. O vteřinu později mi o hlavu zaduněl těžký dřevěný stůl a já byl rád, že jsem stále ještě neuvolnil sice náročné, ale velice užitečné ochranné kouzlo. Dál mi o hlavu otloukal židle, stoly a krabice a já pochopil, že k mé obrovské smůle je mladík naproti mně Osmisvěťan. Brzy jsem se ale opět vzpamatoval a odhodlal se k protiútoku. Mé kouzlo ale soupeř líným mávnutím ruky odrazil proti mně, takže jsem odletěl několik metrů dozadu a tvrdě narazil do zdi. Bohužel už jsem svou ochranu neudržel a tento náraz pocítil dost bolestivě. Co nejrychleji jsem opět vstal, abych nepřišel k nějakému dalšímu úrazu.

„Proč tohle děláš?! Proč se někdo tak mladý jako ty dal na tak špatnou cestu?!“ zakřičel jsem.

„Protože se na mě někdo vykašlal a nechal mě trčet v tom příšerném sirotčinci, aby místo mě mohl adoptovat nějakou holku. Co, THOMASI LAYERE?!“ řekl klidným hlasem. Až moc klidným. Neměl jsem ale čas reagovat, protože mě okamžitě srazil k zemi. v hlavě se mi zběsile honily všelijaké myšlenky. On znal mé jméno. A já si uvědomil, že znám to jeho. Harry.

„Chtěl jsem tě adoptovat…,“ zachroptěl jsem, ale Harry mě přerušil:

„Nezajímá mě, cos chtěl,“ zavrčel a nohou mě převrátil na záda.

„Vrátil jsem se pro tebe,“ pokračoval jsem, „hned den na to, co jsem adoptoval Leu. Jenže tys tam už nebyl.“

Nechtělo se mi dodávat, že jsem ho od té doby hledal. Až když jsem totiž z dětského domova odcházel, ucítil jsem, že Harry by mohl být Osmisvěťan, a umínil jsem si, že se pro něj další den vrátím a adoptuji ho také, ať už by byla Eleanor sebevíc proti.

Jenže když jsem tam přišel znovu, oznámili mi, že Harry utekl. Hledal jsem ho po celém New Yorku, ale marně. Možná on, nebo dokonce někdo jiný nechtěl, abych ho našel. Pamatoval jsem si, že v době, kdy jsme plánovali adoptovat Leu, se o Harryho zajímal jistý pan Connor, ale tenkrát jsem tomu nevěnoval velkou pozornost. Možná právě ten Connor mohl za to, co se teď z Harryho stalo. Nikdy jsem to ale nevzdal a dál jsem se snažil Harryho po celá ta léta najít. Bral jsem to jako svůj celoživotní případ.

„Nezáleží mi ani na tom, jestli ses pro mě vrátil. Prostě jsem tě nezaujal, nebyl jsem pro tebe nijak zajímavý, jen kluk stejný jako tisíce dalších. Tak proč se se mnou vůbec bavíš? Chceš si mě snad vzít domů teď?!“ zeptal se mě chladně.

„Ano, možná ano,“ řekl jsem najednou a samotného mě to překvapilo – ale vždyť právě tohle byl od začátku můj cíl: najít ho a adoptovat.

„To snad nemyslíš vážně!“ vykřikl a snažil se zakrýt překvapení.

„Myslím,“ řekl jsem a nakonec jsem se rozhodl říct mu i to, co jsem chtěl zamlčet: „Hledal jsem tě. Našel jsem tě. Co jiného bych s tebou měl dělat než vzít tě k sobě? Dotáhnout tě na policii? Mám dojem, že by se mi to nepovedlo,“ uvažoval jsem nahlas. Harry nic neřekl, pouze sklopil hlavu.

„Nebojíš se, že bych mohl ublížit tvé rodině?“ zeptal se mě nakonec.

„O tohle se nestarej – umíme se dobře ubránit,“ řekl jsem rázně a čekal na jeho rozhodnutí. Nakonec jsem ale nedokázal přečkat jeho dlouhé mlčení: „Přijímáš tedy?“ zeptal jsem se znovu.

Když Harry vzhlédl, na tváři měl potutelný úsměv, který napovídal, že ho napadlo něco obzvlášť zajímavého a zábavného.

„Uzavřeme sázku,“ prohlásil a moji otázku ignoroval.

„Sázku?“ zopakoval jsem po něm překvapeně a přemýšlel, co se z toho vyklube.

„Ano, sázku. Půjdu k tobě domů a uvidíme, kdo z nás dvou to s tím druhým vydrží déle.“

Chvíli jsem nad tím uvažoval a pak souhlasil.

„Dobře. Kdo to vzdá jako první, zaplatí tomu druhému deset dolarů. Plácneme si?“

7. VÍTEJ V RODINĚ

Pořád jsem nechápal, proč jsem vlastně nasedl s Thomasem do auta a proč jsem vůbec vymyslel takovou pitomost, jako je sázka. Předtím mi to sice připadalo jako dobrý nápad, jak rozbít ten stereotyp, co jsem poslední dobou zažíval, ale teď už mi to tak chytré nepřipadalo. Thomas mě mohl v klidu odvézt na nejbližší policejní stanici. Ne, že bych tedy odtamtud nedokázal utéct, ale jen ten pocit, že jsem mu sedl na lep…

Každopádně, teď jsme jeli k němu domů. K Thomasově rodině. Zajímalo by mě, jak mě přijme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osm světů: Seznámení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.