© Marcela Remeňová / 2016

www.osmsvetu.cz

Rozhlédla jsem se kolem sebe, pohledem rychle přejela gigantické stromy s mohutnými kmeny a korunami tyčícími se několik desítek metrů nade mnou a poté jsem opatrně přiložila dlaň na hladký naleštěný povrch. Pomalu jsem nechala proudit svou energii skrz chladný, dlouho netknutý kámen, dokud jsem neucítila, jak se skála začíná lehce otřásat. Sama jsem byla překvapená, že se mi to nakonec povedlo.

Když se velký tvrdý blok přede mnou těžkopádně odsunul a mě ovanul chladný zatuchlý vzduch, na chvíli jsem zaváhala. Přestože málokdo věděl, kde se tohle místo nachází, všichni byli varováni, že pro potens, kteří nejsou aktuálními nositeli královské koruny, je toto místo zapovězeno. I mě už od raného dětství krmili historkami o tom, jak každý, kdo sem vstoupí, zemře v krutých bolestech, bez ohledu na to, jaká mu v těle koluje krev a jak je silný. Až teď jsem si uvědomila, jak hluboko mi to vryli pod kůži, a to jsem poslední dobou většinu dávných legend ignorovala a považovala je za nesmyslné a absurdní.

Nakonec jsem z hlavy myšlenky na tresty vyšších bytostí vyhnala a vstoupila do rozlehlé místnosti s vysokým stropem a objemnými mramorovými sloupy táhnoucími se po celé její délce. Jakmile jsem oběma nohama stála uvnitř, zvuky jako šustění listí a švitoření ptáků ustaly a skála se za mnou opět zasunula. Tušila jsem, že by to mnoho potens už nyní zastrašilo a rychle by prchli pryč z tohoto místa opředeného pradávnou energií, ale já si s vypětím všech sil zachovala chladnou hlavu a v naprosté tichosti, bez jakékoli ozvěny mých kroků, vyrazila vpřed k velkým dvoukřídlým dveřím na druhém konci sálu. Byla jsem odhodlaná najít a použít to, pro co jsem sem přišla, a to i za cenu věčného prokletí.

I přes neskutečnou rozlehlost tohoto prostoru jsem byla během několika vteřin na druhé straně a oběma rukama zatlačila do mohutných těžkých dveří, na které už nějakou dobu nikdo nesáhl. Když se doprovázeny zlověstným skřípěním konečně rozevřely dokořán, naskytl se mi pohled na další sál, ale tentokrát plný nablýskaných předmětů, které se táhly po všech stěnách i stropě. Jakmile jsem udělala první krok, měla jsem pocit, jako by se všechny objekty lehce zatřásly, a vzápětí se okolo mě rozlehlo tiché cinkání, jak do sebe narážely různě stará a opotřebovaná kovová ostří mečů, dýk, kopí, bodců a mnoha dalších zbraní, které byly panovníky sesbírány v těch nejkrvavějších válkách a soubojích. Nedokázala jsem odhadnout, kolik by jich tu mohlo být, protože jsem měla pocit, že se za první řadou vynořují stále další a další, ale rozhodla jsem se ignorovat pokušení sebrat ještě něco jiného a zamířila rovnou ke stěně po mé pravici, odkud jsem cítila to, co jsem hledala.

Teď už jsem si zdaleka nepřipadala tak sebejistá, jako když jsem sem vstoupila, zvlášť když se mi hlavou rozlehlo dotěrné šeptání desítek, možná i stovek hlasů, kterým jsem nerozuměla. Jejich intenzita se stále stupňovala, a to mě utvrzovalo v tom, že jdu správným směrem pro správný předmět. V okamžiku, kdy jsem se ocitla na dosah ruky temně černému ostří, které mezi ostatními zbraněmi do dálky vyčnívalo, hlasy začaly pomalu utichat, dokud nezbyl jen jeden.

Sama sis zvolila.

Trhaně jsem se nadechla a zaposlouchala se do nenadálého ticha. Když jsem už neslyšela nic kromě bušení vlastního srdce, natáhla jsem ruku a pevně sevřela rukojeť ostrého srpu.

Prošla jsem vysokými pozlacenými dveřmi do své komnaty se světle purpurovými stěnami a honosným nábytkem, rychle za sebou zavřela a zamkla. Dřív, než jsem se mohla pustit do práce, rozprostřela jsem kolem místnosti tenkou bariéru, která nedovolila žádné energii uniknout za její hranice, a teprve poté jsem se poprvé od svého příchodu do paláce trochu uvolnila. První úkol jsem splnila a přinejmenším jsem byla opět v příjemném prostředí obklopeném živými bytostmi.

Položila jsem na postel balíček z jemného papíru, který jsem do té doby měla ukrytý pod cestovním pláštěm, doprostřed pokoje jsem přesunula křeslo s ozdobnými vyřezávanými ornamenty a vzory a vzpřímeně se posadila. Můj pohled spočinul na předmětu na posteli. Sebrala jsem veškeré odhodlání, které mi ještě zbylo, prsty odhrnula papír a zvedla temně černý srp, který mi do těla vysílal mírné pocity mrazení. Pomalu jsem si ho přiložila k hrdlu. Málokdo v historii potens učinil toto rozhodnutí a já sama bych si ještě před několika lety ani nepomyslela, že bych se srpu vůbec někdy mohla dotknout. Na chvíli jsem zaváhala, ale pak jsem si vybavila jeho obličej a uvědomila si, že to všechno vlastně dělám pro něj. Dřív, než bych si to mohla znovu rozmyslet, jsem srpem trhla, jednou provždy se vzdala možnosti věčného klidu a dobrovolně se vydala do rukou světa mrtvých.

Kromě vteřinového záblesku světla a krátkého návalu nevolnosti jsem nepocítila žádnou změnu, a tak jsem chvíli jen seděla jako přikovaná na křesle, s pevně zavřenýma očima. Obklopovalo mě naprosté ticho a starý stojatý vzduch, který mi předtím připadal trochu svěžejší. Nechtělo se mi podívat na výjev přede mnou. Pokud se něco během následujících minut pokazí, bylo to asi naposledy, co jsem spatřila denní světlo a svět, který znám. Už bylo ale zbytečné vyčítat si, co všechno jsem udělala, protože to stejně nedokáže změnit ani někdo tak silný jako já.

Otevřela jsem oči a ztěžka se nadechla. Vše proběhlo tak, jak jsem očekávala, ale na první pohled to tu nevypadalo tak hrozivě, jak jsem si to vždy představovala. Celou krajinu zaléval svit zapadajícího slunce a barevné oblohy. Žádné sychravé počasí, silný vítr a zatažená temná oblaka. Podívala jsem se přímo před sebe. Nacházela jsem se na rovině před velkým kopcem s vyšlapanou cestičkou, na kterém se tyčil veliký tmavý dům s vysokými, jakoby gotickými okny a mohutnými dveřmi, zezadu ozářený sluncem. Když jsem se ohlédla, spatřila jsem jen donekonečna se táhnoucí sad plný seschlých bezlistých stromů, které stály v přesně vyměřených řadách. Rozhodně už jsem viděla veselejší místa.

Zvedla jsem se z křesla, které mě jako jediné spojovalo s mým světem, a vydala se po strmém svahu vzhůru, přičemž jsem se vyhýbala obzvlášť velkým zrádným kamenům. Výstup netrval dlouho, za chvíli jsem stanula před kamennými dveřmi a měla zvláštní pocit, že zde čas funguje zcela jinak než tam, kde jsem žila. Ani jsem nemusela sáhnout na velké klepadlo a dveře se přede mnou s až nepřirozenou tichostí otevřely a odhalily mi velký, prázdný temný prostor, s mohutným schodištěm na konci. Podle očekávání jsem za sebou zaslechla tiché zaklapnutí. Nic jiného mě v hale nezaujalo, a tak jsem se svižným krokem vydala rovnou nahoru.

Ani první patro nebylo o moc zajímavější než přízemí. V celé chodbě se nacházely pouze dvoje dveře – ty vzdálenější jsem radši nechala být a vydala se rovnou k těm, které byly pootevřené. Lehce jsem do nich zatlačila a vešla do další rozlehlé místnosti. Ta už nebyla tak prázdná a skrz velká okna do ní pronikaly slabé paprsky zapadajícího slunce. Úplně na konci sálu se nacházela tři starobylá, mírně zašlá čalouněná křesla. Ve dvou z nich seděly ženy, jejichž věk jsem ani přibližně nedokázala určit, a před jedním z oken stál postarší muž s tmavým plnovousem, který plně věnoval pozornost krajině venku a moji existenci vůbec nebral v potaz.

„Je to už dlouho, co do tohoto domu vkročil někdo živý,“ ozvala se z křesla žena s dlouhými rudými vlasy hlasem, který postrádal jakýkoliv výraz. „Tušíme, proč jsi přišla, ale bude lepší, když své otázky a žádosti zformuluješ sama,“ pokračovala a nespustila ze mě téměř bílé, ale už dávno vyhaslé oči.

„Chci věčný život pro následníka světelného trůnu,“ oznámila jsem jim bez ostychu a druhá žena si mě změřila zkoumavým pohledem.

„Proč si myslíš, že právě my mu ho můžeme dopřát?“ otázala se mě rudovláska.

„Kdo jiný by mohl, když ne svět mrtvých?“ odpověděla jsem jí otázkou.

„Některé věci nejsou ani v našich silách.“

„Jenže on je výjimečný,“ odsekla jsem a přimhouřila oči.

„To rozhodně je. Ale zároveň je s naším světem spjatý více než kdokoliv jiný. A ty nyní taky. Opravdu ti to stálo za to, obětovat kvůli tomu dítěti svůj věčný odpočinek?“ ptala se žena dál a lehce naklonila hlavu na stranu.

„Samozřejmě. On je něco víc. Je lepší než potens. Posune nás dál,“ prohlásila jsem s jistotou.

„Anebo se kvůli němu zase vrátíme na začátek,“ rozlehl se po místnosti tichý mužský hlas a já pohlédla na osobu stojící u okna. Stále se na mě nedíval a působil, jako by vůbec nevnímal ruch v místnosti, ale já si byla jistá, že zaznamenal každé slovo z našeho rozhovoru.

„Proč tolik toužíš právě po jeho nesmrtelnosti? Byl mu vyměřen čas stejně jako všem světelným, včelím a zvířecím lidem. O milovaných osobách si často myslíme, že jsou lepší než ostatní, ale mnohdy to není pravda. Je stejný jako všichni. Narodil se, naplní svůj osud a zemře,“ promluvila druhá drobná žena s hnědými vlasy. Cítila jsem z nich, že nemají rádi, když jim někdo živý leze na jejich území a že bude trvat, než mi vyhoví. Pokud vůbec někdy.

„Cítím z něj energii potens,“ vyslovila jsem nahlas svůj dlouhodobý pocit a čekala na reakci trojice přede mnou.

„Jak to myslíš? Jak z něj cítíš energii potens?“ zeptala se žena s krvavě rudými kadeřemi a já poznala, že jsem v ní vzbudila zájem, možná i nechápavost a překvapení.

„Má v sobě naši krev. Poznám to.“

„To je nemožné,“ namítl muž okamžitě a poprvé se na mě podíval. „Nikdo nedokáže rozpoznat potens od světelného lidu pouze podle životní energie.“

„Někdo musí být první,“ zamumlala jsem a vzpomněla si na nasládlou chuť, kterou jsem ve dne v noci cítila na jazyku a která mizela v přítomnosti světelného, včelího a zvířecího lidu, ale ve společnosti mladého černovlasého prince slabě zůstávala.

„Zajímavé…,“ poznamenala tiše hnědovlasá žena.

„Následník trůnu v sobě skutečně má krev potens. Zdědil ji po své zesnulé matce, a zajistil si tak stejně jako každý potens věčný život. Není proto třeba, abychom my cokoliv ovlivňovali. Má to v sobě,“ prohlásila rudovláska pevným hlasem, kterým si určitě kdykoliv dokázala zjednat respekt. „Jeho nesmrtelnost ale přináší jistá omezení. Sice nezemře na stáří a nějakou s ním spojenou nemoc, ale v bitvě je stejně snadné ho zabít jako kteréhokoliv jiného světelného člověka. Jeho tělo nedokáže trvale udržovat taková ochranná opatření jako potens, a proto ho poraní i zcela obyčejné zbraně. Tomu nikdo nezabrání,“ dodala rudovláska a vypadalo to, že dnes už nepromluví.

Můj čas očividně vypršel, a tak jsem pouze přikývla, otočila se a pomalým krokem se vydala pryč. Těsně před dveřmi mě ale zarazil mužský hlas.

„Tuším, že se dnes nevidíme naposledy, a to i přesto, že tobě už je toto místo navždy zapovězeno. Osud tvůj i tvého malého přítele je velmi komplikovaný a pochybuji, že by se ti líbil, kdybys ho znala. Dám ti však jednu radu: drž si zatím od těla jeho bratra – ale až jednou nebudeš vědět, na koho se obrátit a kdo by ti mohl pomoct, jdi přímo za ním. Tato dvojčata jsou nesmírně výjimečná. Jejich přátelství se ti bude hodit, tak si ho udržuj.“

1. PONDĚLNÍ PŘEKVAPENÍ

Posunula jsem si mobil tak, abych ho mohla držet mezi ramenem a uchem, jednou rukou jsem držela pánvičku a druhou se snažila vařečkou prohrábnout vajíčka tak, aby se nezměnila v jeden velký škvarek přilepený na okraji pánve. Byl teprve začátek týdne a já se vůbec necítila dobře. Posledních několik dní bylo celkově špatných, ale dnes mi bylo asi nejhůř. A musela jsem jít do práce. Pokud se z toho nedokážu právě teď nějak šikovně vymluvit, což vážně nebude jednoduché.

„Ano, pane Carlyle, chápu, že je poslední dobou nedostatek lidí, ale pracovala jsem minulý týden přesčas a přes víkend jsem dodělala ty dvě prezentace, které měly být až za týden,“ odříkávala jsem trpělivě do telefonu. „Hned zítra zase nastoupím, ale dneska to už nezvládnu.“ Snažila jsem se na svého šéfa nezačít ječet, že mu kašlu na to, že má málo lidí, a že je to jeho problém.

„Víme, že se váš stav za poslední týdny zhoršil, ale platíme vám dost na to, abyste si mohla dovolit kvalitního psychologa,“ ozval se Carlyle nekompromisně a já jen pevně sevřela vařečku.

„Mám psychologa, pane Carlyle, a ten mi doporučuje, abych často odpočívala a nenutila se do namáhavých aktivit, pokud to není nezbytně nutné,“ procedila jsem přes zaťaté zuby.

„Pak ale pro vás není zaměstnání, které vám poskytujeme, nejspíš úplně vhodné. Doufám, že vás tu zítra uvidím a že budeme mít více prostoru to probrat,“ oznámil mi a hovor ukončil.

„Do háje,“ vyšlo mi skrz pevně sevřené rty, položila jsem mobil na linku a pokračovala v přípravě snídaně. Tenhle den tedy začínal moc pěkně. Nemohla jsem si dovolit přijít o práci. Přinejmenším vzhledem k mé finanční situaci to rozhodně nepřipadalo v úvahu.

Vypnula jsem sporák, shrnula teplá vajíčka na talíř a opřená o linku začala jíst. Po chvíli jsem se přistihla, jak už po několikáté během pouhých pár vteřin kontroluji displej telefonu. I když jsem už dávno přestala doufat, že mi Ryan sám od sebe zavolá, někde uvnitř mě ještě stále zůstal malý kousíček naděje. Nevyvíjelo se to přeci mezi námi tak špatně a ve mně začínal sílit pocit, že by z toho časem mohl být i poměrně vážný a dlouhodobý vztah. Ten se vždycky hodil, zvlášť když jsem měla své horší období a nutně jsem potřebovala zapomenout.

Domem se najednou rozlehl zvonek, který mě tvrdě probral ze zamyšlení. Dalo mi dost práce neupustit talíř leknutím na zem. Odložila jsem svoji snídani, oblékla si župan, který jsem předtím přehodila přes jídelní židli, a cestou ke dveřím přemýšlela, kdo mě může otravovat v pondělí ráno. Kukátkem jsem nahlédla ven a spatřila dva muže a jednu ženu. Pomalu jsem pootevřela a ukázala neznámým návštěvníkům svůj neupravený obličej a rozcuchané vlasy.

„Vy jste Ember Linwoodová?“ zeptal se mě zhruba třicetiletý muž s blonďatými vlasy a vážným výrazem.

„Ano, to jsem já,“ přikývla jsem lehce zaskočeně a těkala pohledem z jedné osoby na druhou.

„Jsem detektiv Fletcher, toto je detektiv Kelsey a zde sociální pracovnice, slečna Samsonová. Můžeme jít dál?“

Překvapeně jsem zamrkala, rychle si v hlavě projela všechny své známé a přemýšlela, kdo z nich by byl schopný něco provést.

„Dobře…,“ vysoukala jsem ze sebe a uvolnila dveře, aby mohli všichni vejít dovnitř. „O co jde?“ zeptala jsem se opatrně, jakmile jsme se všichni usadili v obývacím pokoji.

„Byla jste provdaná za Clarka Daltona?“ otázal se mě nejprve detektiv Fletcher.

„Ano. Ale je to už dávno,“ odpověděla jsem.

„Je nám to líto, ale musíme vám oznámit, že váš bývalý manžel včera podlehl těžkým střelným zraněním,“ řekl detektiv. Chvíli jsem nemohla promluvit, ani se nadechnout. Bylo to sice už téměř patnáct let, co jsme se s Clarkem rozvedli, ale kupodivu se nám podařilo zachovat si dobrý vztah a často jsme se vídali. Dokonce jsem znala jeho novou ženu. Pomalu ve mně narůstal pocit hrůzy a naprostého šoku, protože něco takového jsem prostě nečekala.

„Můj bože…,“ zašeptala jsem a cítila, jak mi úzkost svírá celou hruď jako svěrací kazajka. Tohle nebylo ani trochu dobré. Moje psychika reagovala přehnaně i na malé nepříjemné události a na takovéto oznámení dnes nebyla ani zdaleka připravena. „Co se stalo? A co jeho manželka?“ ptala jsem se přerývaně a snažila se popadnout dech.

„Rodina pana Daltona se ocitla ve špatnou dobu na špatném místě a připletla se do cesty duševně nevyrovnanému člověku, který začal střílet do nevinných lidí a nakonec připravil o život i sám sebe. Paní Daltonová a jejich mladší syn zemřeli na místě neštěstí. Přežil pouze jejich starší syn Jack, kterého před dvanácti lety adoptovali,“ odpověděl mi detektiv Fletcher.

„Nemůžu tomu uvěřit…,“ řekla jsem tiše a mnula si spánky.

„Přejeme vám upřímnou soustrast. Dnes jsme ale přišli kvůli jiné věci,“ pokračoval a podíval se na sociální pracovnici.

„Jak už vám sdělil detektiv, nevlastní syn pana Daltona přežil dokonce bez jakýchkoliv zranění. Čeká ho velice těžké období a podle úsudku mého i psychologova by bylo lepší, kdyby byl v příjemnějším prostředí, než je dětský domov. Snažili jsme se najít nějaké příbuzné, kteří by se ho mohli ujmout, ale našli jsme pouze vás. Chtěli bychom vás tedy požádat, jestli by Jack nemohl nějakou dobu bydlet s vámi,“ oznámila mi slečna Samsonová.

„Já nevím… nikdy jsem neměla děti a nevydělávám moc peněz. Nejsem si jistá, jestli bych to utáhla po finanční stránce,“ zaváhala jsem a rychle se snažila rozmyslet, jak se rozhodnu. Dost mě to zaskočilo a moc se mi nechtělo zrovna teď měnit svůj zažitý životní styl a systém, který jsem si vytvořila.

„Jako pěstounka byste dostávala příspěvek od státu. Navíc Jackovi už je sedmnáct let, a tak bude stačit, abyste ho u sebe nechala nanejvýš rok, dokud nedosáhne plnoletosti,“ ujistila mě Samsonová, zatímco jsem těkala pohledem kolem sebe.

„Můžu si to ještě rozmyslet?“ otázala jsem se nejistě.

„Samozřejmě. Do pohřbu může Jack zůstat u nás,“ přikývla pracovnice. Zhluboka jsem se nadechla a doufala, že nepříjemná návštěva skončila. Mé přání se splnilo a detektivové i slečna Samsonová se rozloučili. Jakmile jsem za nimi zavřela dveře, rukama jsem si objala hrudník a vyrazila do koupelny, kde jsem se ztěžka opřela o umyvadlo. Další mrtví. Už zase mě pronásleduje smrt. Proč si bere mé známé a přátele a mě jedinou tu nechává napospas všemu?!

Ledovou vodou jsem si opláchla obličej a naplnila skleničku stojící vedle tekutého mýdla. Poté jsem třesoucíma se rukama ze skříňky se zrcadlem vytáhla krabičku s antidepresivy, několik pilulek si vysypala do dlaně a spolkla je. Ani se mi nechtělo dívat na odraz mého strhaného obličeje. Bylo to už tak dávno, co to celé začalo, a paměť mi tak často vynechávala, že se mi některé věci zcela slévaly dohromady a zabraňovaly mi vzpomenout si na to, jaká jsem vlastně kdysi byla a proč se všechno tak strašně pokazilo.

Vyjela jsem výtahem do pátého patra, oznámila sekretářce důvod návštěvy a usadila se do jedné z židlí poblíž recepce. I přes všechny negativní události, které se mi během celého týdne přihodily, jsem se zase začínala cítit lépe a v duchu děkovala za skvělé rozhodnutí radši na pohřeb nejít. Byla jsem ráda, že se můj stav zlepšil. Možná to bylo i tím, že jsem věděla, že je na tom někdo hůř než já. Motivovalo mě se kvůli Jackovi vzpamatovat, protože jsem tušila, že mě bude potřebovat. Po dlouhé době jsem se sebou byla spokojená.

Z výtahu vyšla slečna Samsonová v černém kostýmku s hnědými vlasy staženými do uhlazeného drdolu. Následoval ji mladík v obleku vyšší než ona, s kaštanovými vlasy, které by potřebovaly ostříhat, se světle modrýma očima a nepřítomným výrazem ve tváři.

„Dobrý den, omlouvám se za zpoždění. Čekala jste dlouho?“ potřásla mi rukou sociální pracovnice, vytáhla z kabelky klíče a zamířila ke dveřím na konci dlouhé chodby.

„Ne, přišla jsem před chvílí,“ zavrtěla jsem hlavou a snažila si nenápadně prohlédnout chlapce, který se ke mně měl nejspíš ještě dnes nastěhovat. Neuměla jsem si to vysvětlit, ale něčím mi připadal povědomý. Jako bych se s tím prázdným výrazem v jeho očích a nezájmem o okolí už někdy setkala. Někdy hodně dávno.

„To jsem ráda,“ usmála se Samsonová, nechala mě vejít do kanceláře a posadila se na židli za velkým moderním stolem se skleněnou deskou. Bez zaváhání jsem zaujala místo naproti ní a mladík se po chvíli posadil vedle mě. „Ráda bych vás nyní představila. Toto je Jack Dalton, o kterém jsme mluvili před týdnem. Jacku, paní Ember Linwoodová je ochotná se o tebe postarat, dokud nedosáhneš dospělosti,“ pokračovala slečna Samsonová. Jack se na mě opatrně podíval zpoza svých vlasů, a přestože se snažil působit suverénně, byla z něj cítit nervozita.

„Těší mě, že tě poznávám,“ promluvila jsem, natáhla k němu ruku a pokusila se mile usmát. Jack ji nejistě stiskl a pak se znovu stáhl do bezpečí za opěradlo židle, na které seděl.

„Co se týče školní docházky,“ pokračovala pracovnice, „domluvila jsem s ředitelem nejbližší střední školy, že Jack nejpozději do konce týdne nastoupí. Vše ostatní, co souvisí s bývalou školou, už jsem zařídila a nemusíte se tím nijak zabývat. Kdyby se vyskytly nějaké problémy, neváhejte mě kontaktovat,“ oznámila mi s úsměvem a vytáhla z kabelky několik papírů k podepsání. Stále jsem nechápala, proč jsem se do toho nechala uvrtat, ale bylo mi jasné, že teď už není cesty zpět. Přestože se zatím choval odtažitě, ten kluk ve mně vzbudil jakýsi soucit a došla jsem k názoru, že i mně by mohla menší změna prospět.

Po vyřízení několika formalit, během kterých Jack mlčel, se Samsonová zvedla a vytáhla z kabelky klíče.

„Jack má tašku u mě v autě, seběhnu tedy s vámi,“ promluvila a vyvedla nás oba z kanceláře. Cestou výtahem dolů jsem i já začínala být lehce nervózní. Blížila se ta neodvratná chvíle, kdy s ním zůstanu naprosto sama, a nebude nikoho, kdo by mi poradil, co a jak. A ani zdaleka jsem na to nebyla připravena.

Jack si vzal své věci, vyslechl si několik povzbuzujících slov od sociální pracovnice a společně jsme vyšli z budovy. Zhluboka jsem se nadechla, otevřela kufr a pomohla mu narvat zavazadlo do stísněného prostoru mého malého auta. Přestože se Jack usadil na sedadlo spolujezdce vedle mě, po celou cestu nás dělilo tíživé ticho a já nevěděla, jak ho prolomit. Nepamatovala jsem si, kdy jsem se naposledy setkala s někým jeho věku, a moc mi to neulehčovalo ani to, že už to není žádné dítě, ale někdo, kdo dokáže aspoň trochu rozumně uvažovat. Navíc jsem sama vyrůstala v době, ve které se teenageři chovali úplně jinak. A ani na to už jsem si moc nepamatovala.

Vystoupila jsem z auta, vylovila z tašky klíče a následována Jackem odemkla svůj skromný domov o dvou pokojích v prvním patře a obývákem spojeným s kuchyní v přízemí.

„Tak jsme tady,“ vypadlo ze mě hloupě, protože mě nenapadlo nic lepšího. Svlékla jsem si sako, které jsem si vzala kvůli setkání se slečnou Samsonovou, a zavedla Jacka po schodech nahoru, abych mu ukázala jeho pokoj. Když vešel, zachoval si stejný výraz, který měl na tváři po celou dobu, a tak jsem nedokázala určit, co si o jednoduché menší místnosti s postelí, dřevěnou skříní, zrcadlem a dvěma poličkami myslí.

„Až si vybalíš, přijď za mnou,“ řekla jsem mu po chvíli a doufala, že to vzal na vědomí. Čím dál míň jsem věřila, že by tohle mohlo začít fungovat anebo že bychom si my dva mohli někdy začít rozumět.

Prošla jsem obývacím pokojem do kuchyně, napustila si do sklenice vodu a opřela se o linku. Přála jsem si, aby Jack přišel brzo, protože jsem už chtěla mít celou tu uvítací proceduru zahrnující vysvětlení pravidel v mé domácnosti za sebou.

Po deseti minutách, během kterých jsem zírala do desky stolu, se konečně objevil. Už na sobě neměl oblek, ale normální džíny a tmavě zelenou mikinu a díval se na mě stejným nedůvěřivým pohledem udržujícím si odstup jako předtím.

„Posaď se,“ vybídla jsem ho a sama si sedla na židli naproti němu. „Budu upřímná, protože to teď ani jinak nejde,“ začala jsem a snažila se uklidnit, protože jsem neměla ani ponětí, jak s ním jednat. „Nikdy předtím jsem neměla děti, a tak úplně nevím, jak to chodí, a byla bych ráda, kdybys mi to moc neztěžoval. Chápu, že teď procházíš nelehkým obdobím, vím, jaké to je, někoho ztratit, aspoň v tomhle ti celkem rozumím. Dám ti prostor, když ho budeš potřebovat, a pokud si o čemkoliv budeš chtít promluvit, taky nemám problém. Máš možnost tu začít od nuly a snad se ti povede zapomenout na všechno, co se stalo,“ prohlásila jsem a snažila se co nejlépe formulovat to, co vlastně chci říct.

„A teď k praktickým věcem,“ pokračovala jsem po menší pauze a opět hledala ta správná slova. „Doteď jsem žila sama a nemám moc peněz. Byla bych ráda, abys na to myslel, až budeš chtít zvýšit kapesné nebo něco koupit. Co se týče rozdělení domácích prací, tak o tom si promluvíme později. Nejdřív ti dám čas, aby sis zvykl na novou školu. Večery trávím obvykle doma – kdyby se mi někdy něco protáhlo, dám ti vědět. Byla bych také ráda, abys mi aspoň ze začátku vždy psal, kde jsi, nebo že bys chtěl někam jít, a nebylo by na škodu se mě nejprve zeptat, než si sem někoho přitáhneš. Vařím jenom občas, na jídle se můžeme domluvit. A tykej mi. Jsem prostě Ember.“

Doufala jsem, že jsem nezapomněla na něco důležitého. Snad jsem si postavila slušný základ – a zbytek už nějak dopadne.

2. KOŽEŠINA

V dlani jsem cítil skvěle padnoucí rukojeť dýky a po rukách mi pomalu stékala teplá krev.

„To je za mou sestru,“ zašeptal jsem, vytrhl zbraň z lidského masa a o kousek poodstoupil, abych si nezašpinil svůj kožich. Bez soucitu jsem sledoval muže středního věku s vytřeštěnýma očima, jak pomalu klesá na kolena, a poté přepadává dopředu na kamennou podlahu. Pomsta pro mě byla vždy důležitá, ať se jednalo o kohokoliv.

Chtěl jsem mrtvého obejít a velkou studenou místnost s vysokým stropem a malými okny opustit, ale dřív, než jsem to stihl udělat, jsem ve své blízkosti ucítil něčí energii. Pomalu jsem se otočil a zaměřil svoji pozornost na roh naproti mně, za kterým ústila jedna z mnoha kamenných chodeb. Zpoza výklenku se na mě díval pár obrovských, doširoka rozevřených dětských očí, ve kterých jiskřilo strachem a šokem.

„Tak tys měl dítě,“ zamumlal jsem si sám pro sebe a ještě jednou se ohlédl na zhroucené tělo. Pak jsem se opět otočil a s hlavou lehce nakloněnou na stranu se podíval na drobnou dívenku s dlouhými světlými vlasy, která svírala okraj zdi a očividně nebyla schopna hnout se z místa.

„Anniko?“ zavolal jsem na ženu s blonďatými vlasy svázanými do drdolu, ve vlněném ponču a v přiléhavých, tmavě zelených kalhotách s mečem u pasu.

„Ano, pane?“ zareagovala ihned a se skloněnou hlavou ke mně přistoupila.

„To dítě bereme s sebou,“ oznámil jsem jí a sledoval, jak se dívka vyděšeně otočila a prchala chodbou pryč.

„Jste si jistý, pane?“ otázala se mě má služebnice a krátce mi s bázní pohlédla do očí.

„Naprosto,“ přikývl jsem a Annika zmizela v záblesku oslnivého nažloutlého světla.

Dřív, než jsem se mohl vzpamatovat a pořádně probrat, ucítil jsem tvrdý náraz hrany mé dlaně do nějakého předmětu a následně uslyšel ránu v okamžiku, kdy se ten samý objekt střetl s podlahou. To mě dokonale dostalo z otupělé rozespalosti a já ihned vystřelil z postele, kde jsem zadýchaně postával ještě několik dlouhých vteřin, dokud mi nedošlo, že nejsem v žádné kamenné místnosti uprostřed hradu, ale ve svém pokoji. Pozorně jsem si prohlédl své ruce, protože jsem se stále nemohl zbavit pocitu ulpělé čerstvé krve, která je ve snu pokrývala, a pak jsem se zaměřil na svůj odraz v zrcadle naproti mně. Žádný kožich ani dýka. Jen rozcuchané hnědé vlasy, které mi padaly do obličeje, pomačkané triko a kruhy pod vykulenýma očima.

„Jacku? Co to bylo za ránu?“ zaslechl jsem tlumený hlas, který se ozýval z kuchyně pod schody.

„Nic. Jen špatný způsob probuzení, kterému stála v cestě lampa,“ zakřičel jsem a vrátil ji na noční stolek.

Byly to sice už čtyři měsíce, co jsem tu bydlel, ale i tak byl můj pokoj zařízený stále jen stroze. Jedna skříň, postel s modrým povlečením, dvě poličky, na kterých byla naskládána hromádka knih, učebnice, dvě zarámované fotografie a několik CD a DVD, starý stůl s židlí, který moje opatrovnice Ember odkoupila od jedné své kamarádky. Na stole notebook z bazaru a na stěně dva plakáty mých oblíbených hudebních skupin. I tak to tu ale nebylo špatné.

Vytáhl jsem ze skříně obyčejné triko, džíny a tmavě modrou mikinu, nasadil si tenisky, které jsem vytáhl zpod hromádky spodního prádla, a seběhl jsem po schodech dolů.

„Dobrý ráno,“ řekl jsem ze zvyku, který do mě vštípili už v době, kdy jsem ještě žil u své bývalé rodiny, a posadil se ke stolu.

„Co si dáš?“ zeptala se mě Ember od sporáku, zatímco na lince šmátrala po soli.

„Skutečně mám na výběr?“ otázal jsem se místo odpovědi. Ember se na mě otočila a chvíli přemýšlela.

„Ne,“ prohlásila a dál se věnovala míchaným vajíčkům, které dělala každé ráno. „Nechtěl by ses taky někdy učesat?“ pokračovala a já vzhlédl k tomu něčemu, co měly být mé vlasy.

„Já jsem učesanej,“ zalhal jsem a začal ťukat prsty o stůl.

„Ne, to teda nejsi,“ řekla Ember rázně, položila přede mě talíř se snídaní a posadila se naproti mně.

Naše společné chvilky byly stále ještě zvláštní. Na jednu stranu jsem si na svou opatrovnici zvykl překvapivě rychle a usoudil jsem, že bych to mohl zvládnout, i přes to všechno, co se stalo. Na druhou jsem měl občas pocit, že tak odlišní lidé, jako jsme byli my dva, to nikdy nemůžou spolu v jednom domě přežít. To, že se náš vztah už dávno nezhroutil, jsem přisuzoval pouze tomu, že jsme byli oba ještě trochu opatrní a zdrženliví a snažili se být na toho druhého mírní. I tak jsme si během té krátké doby prošli několika fázemi. Zprvu jsme si toho moc neřekli a naše setkání se omezovala na absolutní minimum především proto, že jsme ani jeden nevěděli, jak se k tomu druhému chovat. Jakmile jsme se ale trochu uvolnili, Ember se začala zdát celkem v pohodě a občas se s ní dalo pokecat. V průběhu dalších dnů, během kterých mi dalo dost práce si zvyknout na novou školu, se postupně zmenšovalo množství trapných chvílí ticha a začínali jsme se bavit i o normálních věcech a ne jenom o tom, jak bylo ve škole nebo v práci.

Tato příjemná atmosféra ale skončila v okamžiku, kdy jsem v zadní části skříňky nad umyvadlem našel řadu antidepresiv. Poté, co jsem Ember slyšel několikrát v noci vzlykat v jejím pokoji, jsem se stáhl úplně. Ať říkala Samsonová cokoliv, to, že je můj pěstoun psychicky v háji, v papírech nebylo. Nakonec se mi to ale nějak podařilo skousnout a posunuli jsme se dál, do období, kdy už jsem začínal trávit čas mimo domov se svými novými kamarády. V této fázi začínala mít Ember pocit, že už mi dala dostatek času na vzpamatování, začala se ke mně více chovat jako výchovný rodič a byla na mě přísnější. Ze začátku jsem jí to trpěl a s domácími pracemi jsem neměl problém, ale jakmile začala vyžadovat, abych byl před šestou doma, odebírala mi mobil a notebook a vracela mi je až poté, co jsem měl hotové všechny úkoly, jsem jí dal jasně najevo, že takhle by to teda nešlo. Naštěstí to pochopila (nejspíš sama zkoušela, jaká metoda na mě bude nejlepší) a přehoupli jsme se do aktuálního období, které bylo asi nejvyrovnanější. Jelikož jakoukoliv další výchovu vzdala, chovala se ke mně nyní jako ke stejně starému člověku, nechávala mi větší volnost, ale i vyšší zodpovědnost a zatím se to drželo v rovině únosnosti.

„Kdy se dnes vrátíš?“ zeptala se mě Ember a zamíchala si lžičkou kávu.

„Nemám ponětí. Končím v půl třetí, ale je pátek, takže pravděpodobně půjdem s kluky někam ven,“ pokrčil jsem rameny a narval si do pusy přeplněnou lžíci míchaných vajíček, které se mi tam nemohly vejít, čímž jsem si od Ember vysloužil vyčítavý pohled a zakroucení hlavy.

„To tolik spěcháš?“

„Ani ne. Jen mám hlad,“ odpověděl jsem, naházel do sebe zbytek jídla a odnesl talíř do umyvadla.

„Když v osm nebudeš doma, napiš mi, kde jsi. Samsonová by mě moc nepochválila, kdyby ses někde ztratil,“ prohlásila Ember a podepřela si dlaní bradu.

„Podle mě by jí to bylo jedno,“ namítl jsem, sebral z předsíně batoh, který jsem tam den předtím nechal netknutý ležet, a rozloučil se. Na začátku mi chvíli trvalo, než jsem si zvykl jezdit do školy metrem, protože předtím mě všude vozil táta. Měl jsem v plánu udělat si řidičák a jezdit sám, ale i kdybych ho teď měl, neměli bychom dost peněz na druhé auto. To byla jedna z nevýhod bydlení s Ember. Věčná starost, jestli jsme něco nekoupili moc draze, neustálé počítání, jestli nám po uhrazení všech účtů a daní zbude na jídlo a oblečení, hlídání všech slevových akcí, vydyndávání každého dárku k nákupu, obcházení bazarů a second handů… Nevyžadoval jsem přehnaně drahé věci, ale občas už mi to všechno přerostlo přes hlavu a měl jsem chuť vybuchnout, že je úplně jedno, jestli ty párky stojí tři dolary padesát nebo tři dolary osmdesát.

Nastoupil jsem do nacpaného metra, chytl se nejbližší tyče a snažil se udržet si aspoň kousek osobního prostoru. Původně jsem se chtěl naučit, co jsem nestihl večer, ale vzhledem k tomu, že jsem si ani nemohl stáhnout batoh z ramen, jsem se na učení nakonec vykašlal a jen tupě zíral na nákupní tašku ženy přede mnou.

Občas jsem přemýšlel, kolik vlastně Ember může být let, a vždy jsem došel k tomu, že nemám ani ponětí. Když se o ní Samsonová zmínila poprvé, čekal jsem, že bude přibližně stejně stará jako můj adoptivní táta, ale jakmile jsem ji viděl na vlastní oči, měl jsem pocit, že je mnohem mladší. Měla překvapivě vypnutou pleť bez jediné vrásky, nenosila brýle na čtení jako oba moji rodiče, a přestože se neomezovala v jídle ani nedržela žádné diety, neměla potíž s kily navíc. Jediné, co na ní mohlo být „staré“, byl věčný vyčerpaný odraz v očích a naprosto bílé vlasy, na které jsem se dokonce odvážil zeptat a které tak podle jejích slov měla odjakživa.

Po dalším důkladném propočítání a zvážení všech stanovisek jsem došel k závěru, že jí nemůže být třicet, na kolik jsem ji původně odhadoval, ale minimálně čtyřicet. U své bývalé rodiny jsem byl čtrnáct let, moji rodiče spolu už předtím zhruba dva roky žili, s Ember byl táta několik let, chvíli trvalo, než se rozvedli, a mámu také nepotkal hned. Jenže pak mi Embeřin věk vycházel na víc než čtyřicet a já se zase vrátil na začátek, protože mi to na její vzhled připadalo prostě moc. Několikrát jsem uvažoval o tom, že se jí na to zeptám, ale nakonec jsem usoudil, že to je i na náš celkem dobrý vztah moc osobní otázka, a dál jsem čekal, až se poznáme trochu lépe. Zároveň mě zajímalo, jak vlastně potkala mého tátu a proč se rozvedli, a málem už jsem na toto téma i zavedl řeč, ale naštěstí jsem se včas zastavil, protože jsem se začal obávat, jestli právě její milostný život není důvodem antidepresiv ve skříňce nad umyvadlem.

Na poslední chvíli jsem se probral ze zamyšlení a vystoupil na stanici, která byla jen kousek od mé školy. Zpočátku jsem každé ráno vstával s odporem, protože začít chodit na novou školu v pololetí fakt není procházka růžovou zahradou. Prvních několik dnů jsem se bez přestání ztrácel a na hodiny chodil zásadně pozdě, navíc jsem tam naprosto nikoho neznal, a bylo proto trochu těžké se začlenit. Kdyby to aspoň bylo na začátku školního roku, kdy se vše pomalu rozjíždí, dalo by se to nějak zvládnout, ale takhle mě nikdo nešetřil a k seznamování mi rovnou přibyla i nekonečná spousta úkolů a srovnávání se s výukovou osnovou, která se místy lišila od mé předchozí školy. Jediná výhoda byla, že jsem sociálně kvůli učení o nic nepřišel, protože bych stejně s nikým nikam nešel. Byl to pro mě ale trochu nezvyk.

Na bývalé škole jsem byl poměrně oblíbený, vždy jsem byl ten v partě, podle kterého se řídili ostatní, zajímalo se o mě i několik holek a měl jsem obrovské množství kamarádů, přičemž na toho nejlepšího, kterého už jsem znal fakt dlouho, se dalo vždy spolehnout a vždy si na mě udělal čas. Byl sice trochu grázl, často se ho držela podivná skupinka těch nejtupějších goril na škole, které braly těm mladším svačiny a kapesné, a nevynechal žádnou rvačku. Ale byla s ním sranda a daly se s ním někdy probrat i důležité věci. Ten mi chyběl asi ze všech nejvíc, ale stále jsem nenašel odvahu mu zavolat a vysvětlit, co se mi vlastně stalo a kam jsem zmizel. Na jednu stranu jsem naprosto zpřetrhal vazby se svým předchozím životem, na druhou jsem se k němu stále občas vracel a porovnával ho s tím novým.

Vyšel jsem dlouhé schody a pokračoval přes cestu stále rovně přímo k bráně mé nové školy. Teď už jsem se sem ráno i začínal celkem těšit. Pořád to sice nebylo to samé co předtím, ale už jsem se aspoň s někým bavil a nebyl jen ten „podezřelej novej kluk, kterej nastoupil v pololetí“, přičemž jsem doufal, že by se má celková situace mohla časem ještě zlepšit.

„Čau Jacku,“ zakřičel na mě jeden můj nový kámoš od skupinky dalších kluků, kteří neochotně posedávali před branou nejspíš ve snaze oddálit ten okamžik, kdy budou muset vejít do budovy a projít si každodenním utrpením. Usmál jsem se, zamával mu a pokračoval přes nádvoří dál až ke vstupním dveřím. Poté, co jsem pozdravil nejméně tři učitele, došel jsem ke skříňkám, vytáhl si učebnice na dnešní hodiny a vydal se k první učebně, do které jsem dnes musel vkročit. Hned za rohem jsem spatřil velkou holčičí skupinku, která něco horlivě probírala. Nenáviděl jsem tyhle spolky. Někteří „borci“ na ně možná byli stavění a dělalo jim dobře mít okolo sebe hned několik holek najednou, ale můj případ to rozhodně nebyl a snažil jsem se takovým shromážděním vyhýbat, co to jen šlo. Ne že by se kluci neformovali. Taky nás občas bylo hodně pohromadě, ale byli jsme aspoň někdy k zastižení i sami. Nepamatoval jsem se, kdy jsem nějakou hezkou holku viděl samotnou.

Schválně jsem zpomalil tempo a loudavým krokem se blížil ke konci chodby. Moc holek jsem tu zatím neznal, maximálně pár od vidění, a pořádně jsem se „bavil“ jen s jednou – Amandou. Ta jediná taky za něco stála. Dlouhé blond vlasy s občasnými tmavšími místy, štíhlá postava, snesitelné množství make-upu a hezký úsměv. Rozhodně bych si dal říct, kdyby byla příležitost. Nyní ale nastávalo mé téměř každodenní dilema – pozdravit, nebo ne? Už jsem znal tuhle proceduru. Jdeš kolem, nahodíš ten nejlepší frajerský výraz, co umíš, pozdravíš tak, aby tě bylo slyšet, moc dlouho na ni nekoukáš, snažíš se nevšímat vykulených výrazů všech kamarádek a následného šuškání a významných úsměvů a poté stále ještě jako největší borec odcházíš pryč. Pokud všechno proběhne tak, jak má, může to i celkem zapůsobit, a pokud ne, tak se na ten trapný okamžik snažíš zapomenout a říkáš si, že to zkusíš lépe další den. V nejhorším případě ji také nemusíš pozdravit vůbec, ale když si tě všimne, máš zaručeno, že je to asi naposledy, co ti věnovala pozornost. Občas jsem si říkal, čím to vůbec je, že jsou pozdravy tak důležité.

Dnes se mi do zdravení a přetvařování vůbec nechtělo, ale celkem mi to vycházelo už několik dnů a nechtěl jsem vše pokazit jen tím, že se budu tvářit, že Amandu přímo uprostřed skupinky nevidím. Nastal čas se znovu překonat a doufat, že to časem přinese i svoje plody.

„Ahoj, Amando,“ řekl jsem pevným a trochu zvýšeným hlasem, abych přerušil zapálenou diskuzi, lehce jsem pokývnul hlavou a pokusil se nenuceně usmát tak, aby to nevypadalo ani moc nadšeně, ale ani ne znuděně.

„Ahoj!“ odpověděla, a zatímco se na tvářích ostatních holek začaly objevovat obvyklé reakce, věnovala mi široký úsměv. To na ní taky bylo fajn. Nepůsobila jako typ, který s klukem hraje podivné hry, během kterých se tváří, jako by ji vůbec nezajímal, aby si získala jeho pozornost. Byla upřímná a toho jsem si nesmírně cenil.

Měl jsem pocit, že dnes se mi to obzvlášť povedlo. Ještě jednou jsem se usmál a teprve pak odvrátil pohled a svižným krokem vyrazil ke třídě. Byl jsem radši, když mě nedostihly holčičí řeči, které by mě nemusely jenom povzbudit, ale i roztrhat mé sebevědomí a odvahu na kousíčky. V tomto případě platilo jedno nejmenované pravidlo – nikdy nechtít vědět, co si o tobě opačné pohlaví povídá.

Když jsem opouštěl pozemek školy a plánoval se vydat obvyklou trasou na metro, ani jsem nemohl uvěřit tomu, jaké štěstí mě potkalo.

„Jacku!“ zaslechl jsem, jak mě kousek za školním dvorem z dálky volá nějaký hlas. Vzhledem k tomu, že jsem ho okamžitě poznal, jsem se nejprve opatrně zastavil a poté se pomalu otočil.

„Promiň, že tě zdržuju, ale jedu za kamarádkou do jejího nového domu a úplně nevím, kudy. Carl se zmínil, že tím směrem bydlíš, tak jsem se tě chtěla zeptat, jestli bys mi neporadil,“ vychrlila na mě zadýchaně Amanda, když mě doběhla. To bylo poprvé, co jsme se spolu bavili o samotě od té doby, co nás spárovala učitelka literatury, abychom diskutovali na téma „Co je to vlastně krása?“ s využitím několika úryvků z úvah antických filozofů. Kupodivu naše diskuze nebyla tak trapná a plná tichých chvilek, jak jsem ze začátku očekával, a tak jsem usoudil, že ani teď by naše společná cesta nemusela být špatná, a v duchu jsem děkoval bohu za to, že páteční plány s mými novými kámoši nakonec vzaly za své a já měl volné odpoledne.

„Jasně, stejně jedu rovnou domů,“ přikývl jsem, vychutnal si její zářivý úsměv, který mi věnovala, a vyslechl si, kam se vlastně potřebuje dostat.

„Víš, kde by to mohlo být?“ zeptala se mě nakonec s prosebným pohledem a já se snažil zachovat neutrální výraz.

„No, vzhledem k tomu, že je to ve stejný ulici jako náš dům, tak bychom tam mohli trefit…,“ prohlásil jsem a společně jsme se vydali k zastávce metra, zatímco jsem se snažil ptát na normální věci, jako co vlastně dělá ve volném čase, kam plánuje jít po maturitě a co je zač její rodina. Ještě předtím, než jsme nastoupili do vagonu, se mi podařilo zjistit, že donedávna závodně tančila, že má dva bratry, staršího, který ale pořád žije s její rodinou, a mladšího, který chodí na umělecky zaměřenou školu, a že nemá ani ponětí, co se sebou provede ona po střední, ale že by chtěla hodně cestovat.

„Proč jsi vlastně přišel na naši školu? Přestěhovali jste se?“ otázala se mě Amanda, jakmile jsme se chytli volné tyče. Nebyl jsem si jistý, jestli jsem chtěl slyšet zrovna tuhle otázku.

„Tak trochu. Já jsem se přestěhoval,“ odpověděl jsem neurčitě a odvrátil pohled.

„Špatné vztahy? Pohádali jste se?“ ptala se mě zvědavě dál a já jen zakroutil hlavou. Chvíli jsem přemýšlel, jestli jí říct pravdu.

„Zastřelili je. Moje rodiče a mladšího bráchu,“ sdělil jsem jí nakonec tiše, takže mě přes hluk v dopravním prostředku téměř nebylo slyšet. Na chvíli mezi námi zavládlo ohromené ticho.

„Promiň, neměla jsem se na to ptát. A upřímnou soustrast,“ zašeptala a skousla si dolní ret.

„To je v pohodě, nemohla jsi to vědět,“ mávl jsem rukou a odmlčel se. „Ne že bych se přes to už přenesl, ale mluví se mi o tom trochu snáz než předtím,“ pokrčil jsem rameny a snažil se obrnit tak, aby se mi všechno zase nevybavilo tak jasně před očima jako na začátku.

„A kde teď bydlíš?“ pokračovala Amanda opatrně a ke mně vzhlédly její velké oči.

„U bývalé ženy mého táty. Nikdo bližší se nenašel. Anebo o mě nikdo nestál.“

„Jaká je?“

„Nevím, přijde mi, že se pořád mění. Ale dá se s ní bavit a zbytečně moc neřeší věci, které za to nestojí. A stejně s ní netrávím tolik času, aby mi její nálady mohly vadit,“ zapřemýšlel jsem nahlas.

„Podle mě záleží na tom, jací jsou lidé, se kterými bydlíš,“ vyjádřila se Amanda.

„Jo, to asi jo…,“ zamumlal jsem, protože jsem nevěděl, co jiného říct, ale ona naštěstí pokračovala.

„Kdysi jsem asi tři roky žila s lidmi, kteří si se mnou nikdy nepovídali. Upřímně, nebylo to moc dobrý,“ řekla zamyšleně a dívala se přitom někam za mě, zatímco já se na ni překvapeně otočil.

„Jak to myslíš?“ vypadlo ze mě a přemýšlel jsem, jestli toho opravdu máme tolik společného.

„Jsem adoptovaná. Tam, kde teď jsem, bydlím od svých osmi let. Předchozí rodině mě odebrali,“ sdělila mi vážně.

„Tyhle životní náhody…,“ zasmál jsem se. „Já taky nežil u své opravdové rodiny,“ řekl jsem a pořád se usmíval nad tou shodou okolností.

„Vážně?!“ vykulila na mě Amanda oči.

„Naprosto,“ přikývl jsem a ještě jednou se na ni zazubil.

Šli jsme ulicí, ve které jsem bydlel, a pomalu se blížili k mému domu. Ještě se mi nechtělo s Amandou loučit, povídalo se s ní lépe, než jsem zpočátku čekal.

„Tady bydlím. Adresa, kterou hledáš, je o několik domů dál,“ řekl jsem jí a zastavil se před brankou.

„Super, díky moc!“ usmála se na mě a já konečně našel odvahu, abych ze sebe vysypal, co jsem si celou cestu chystal.

„Nemáš o víkendu čas?“ zeptal jsem se a hned si v duchu řekl, že jsem to neměl dělat. Amanda se na mě trochu zaskočeně podívala.

„Nevím… Možná v neděli,“ zauvažovala a poté se zase uvolnila. „Ještě ti napíšu. Tak se měj,“ rozloučila se s úsměvem a odcházela ulicí dál. Chvíli jsem se za ní díval, ale poté už jsem otevřel oprýskanou branku, prošel přes chodníček ke vchodovým dveřím, odemkl a vešel dovnitř.

„Kdo to byl?“ zaznělo, jakmile jsem vkročil do předsíně.

„Ty mě šmíruješ?!“ zeptal jsem se Ember nevěřícně.

„No dovol! Jsem jen nadměrně všímavý člověk,“ odfrkla si popuzeně má opatrovnice, která seděla na pohovce v obýváku a četla si nějaký časopis. „Nevěděla jsem, že máš holku,“ pokračovala jakoby bez zájmu.

„Já nemám holku!“ prohlásil jsem rázně.

„Ale chtěl bys.“

„Každej kluk v mým věku by chtěl!“ odsekl jsem a rozhodil rukama.

„Já myslela tuhle konkrétní,“ řekla a významně se na mě podívala.

„Nevím. Ještě se moc neznáme,“ snažil jsem se to celé zamluvit, ale Ember dnes byla neodbytná.

„Jak se jmenuje?“ ptala se dál a odložila časopis na konferenční stolek před sebou.

„Co ti dneska je, že tě zajímají takový věci?!“ zakroutil jsem hlavou, shodil z ramene tašku a nechal ji ležet na jejím obvyklém místě hned u dveří v předsíni.

„Ona tady někde bydlí?“ vyzvídala Ember a opřela si loket o opěrku.

„Ne, šla ke kamarádce,“ zabručel jsem, otočil se a zamířil k ledničce, ze které jsem vytáhl jahodový jogurt.

„A prozradíš mi aspoň její jméno?“ šťourala dál, zatímco jsem po šuplících hledal čistou lžičku.

„Amanda,“ zamumlal jsem, vrátil se do obýváku a v tureckém sedu se zabořil do křesla nalevo od pohovky.

„Chodí s tebou do třídy?“

„Máme pár společných hodin,“ odpověděl jsem se lžičkou v puse. „Už jsi skončila s vyslýcháním?“

„Zatím jo,“ přikývla Ember a zavládlo ticho.

Vlastně jsem se nepamatoval, kdy jsme oba dva přišli domů tak brzo. Najednou jsem nevěděl, o čem mám mluvit. Navíc některá témata byla i po čtyřech měsících stále tabu. Doufal jsem ale, že když začala řešit můj „milostný“ život, mohl bych se konečně trochu zeptat i na ten její. U ženy středního věku, která do té doby, než jsem se jí vetřel do života, měla celkem dost svobody a volného času, mě překvapovalo, že žije sama a s nikým se nestýká. Přinejmenším jsem si to myslel, protože se málokdy vracela domů později než v osm a telefonáty měla zřídka. Když už jí někdo zavolal, tak to byl buď šéf, který po ní něco chtěl, nebo nějaká kamarádka. Chtěl jsem zjistit něco víc, ale musel jsem začít opatrně.

„Jak ses vlastně seznámila s mým tátou?“ odvážil jsem se zeptat.

„Proč tě to zajímá?“ odpověděla mi otázkou a upřeně se mi podívala do očí, jako by mě podezřívala z něčeho nekalého.

„Jen mě to tak napadlo…,“ pokrčil jsem rameny. „Neměl jsem ani ponětí, že táta už byl ženatý. Nikdy se o tobě nezmínil.“

„Ani se nedivím. Je to už dávno, co jsme spolu žili, a naše manželství netrvalo moc dlouho,“ prohlásila Ember a nevypadala, že by jí to nějak rvalo srdce. Řekla to, jako by to byl zcela prostý a nedůležitý fakt.

„Jak to?“ ptal jsem se dál, dokud byla v povídací náladě.

„Po nějakém čase jsme zjistili, že rozdíly mezi námi jsou až příliš veliké, že se k sobě úplně nehodíme a že jsme každý od toho vztahu očekávali něco trochu jiného. Nic dramatického, uvědomovali jsme si to oba dva a ani jednoho konec nijak zvlášť neranil.“

„Měla jsi potom někoho jiného?“ zjišťoval jsem opatrně.

„Ještě jednou jsem se vdala, vydrželo mi to o něco déle než s tvým otcem, ale ne o moc,“ prozradila mi a já usoudil, že právě jméno svého posledního manžela teď používá. Chtěl jsem se dostat až k současnosti, když jsem ze svého batohu zaslechl tlumený zvuk příchozí zprávy. Okamžitě jsem vyskočil z křesla, doběhl do předsíně a vylovil mobil, kde na displeji blikala SMS přesně od toho člověka, ve kterého jsem doufal.

Kdy ses teda chtěl vidět? A.

Přečetl jsem si zprávu od Amandy a nemohl se ubránit úsměvu, kterého si Ember rozhodně musela všimnout. Ihned jsem odepsal.

Neděle ve 14:00 u parku vedle Gavin Square?

Amanda na rozdíl ode mě nebyla tak nedočkavá a trvalo několik minut, než mi odepsala. Já mezitím netrpělivě posedával v obýváku vedle Ember, kterou jsem nesmírně bavil.

Co tam?

Dostalo se mi odpovědi.

Několik restaurací a kaváren, bowling, minigolf a kino. Můžeš si vybrat :)

Dalších několik minut čekání a pak konečně pípla SMS.

Ok, budu tam.

„Jo!“ zaradoval jsem se, nevšímal si Embeřiných posměšků a odepsal dalším smajlíkem. Něco takového jsem ještě na začátku dne rozhodně nečekal.

3. PŘÍLIŠ POLICEJNÍCH AUT

Seděl jsem uvelebený v tmavých kožešinách na mohutném trůně vytesaném do skály uprostřed obrovského pochmurného sálu s kamennou podlahou. Annika jako vždy stála po mém levém boku, tvář měla zakrytou kapucí, která byla součástí zeleného kabátu bez rukávů, a pohled upírala do země.

Velké okované dveře na konci místnosti se náhle rozevřely a dovnitř vešel jeden z mých starších sluhů.

„Princezna Keira,“ ohlásil příchod nového návštěvníka, kterého jsem si teď přál vidět ze všech nejméně. Než ale stihla vejít dovnitř, podařilo se mi nasadit vřelý a v rámci možností potěšený úsměv, a jakmile se ocitla naproti mně, vstal jsem – ač nedobrovolně – ze svého trůnu a s úctou se poklonil.

„Výsosti,“ řekl jsem se skloněnou hlavou a proklínal pravidlo, že jakmile se nacházíte v jedné místnosti se členem královské rodiny, nemáte dovoleno si sednout do té doby, než se posadí i on. Radši bych ale klidně prostál celé hodiny, než nechat právě ji odpočinout.

„Lorde Jonathane,“ přikývla, přičemž z jejího výrazu bylo vidět, že můj titul nebere moc vážně, což mě strašně vytáčelo. „Přišla jsem se dotázat, jak jste se rozhodl,“ oznámila mi a provrtala mě pohledem.

Věděl jsem, že nemůžu odmítnout. Neznal jsem ji moc dobře, ale už z našeho prvního setkání jsem usoudil, že Keira vždycky dostane to, co chce, a měl jsem pocit, že pokud bych jí odporoval, pravděpodobně by se mě pokusila zničit. A někde hluboko uvnitř jsem tušil, že by se jí to povedlo.

„Vyslyším vaši prosbu a půjdu čelit spojené armádě světelného, včelího a zvířecího lidu s vámi, ale pouze v případě, že mě bude moci doprovázet Annika,“ stanovil jsem si podmínku, i když jsem podvědomě cítil, že přesně toto Keira chtěla.

„Dobře. Pokud se do rozhodující bitvy nic nezmění, bude naši skupinu tvořit jedenáct potens,“ sdělila mi Keira. Přestože jsem světelným lidem opovrhoval, trochu jsem se zarazil.

„Pouze jedenáct? Není to málo na tak početného nepřítele?“ neodpustil jsem si zeptat se.

„Je to tak akorát. Všichni jsme silní potens. Musíme předvést naši sílu i s ponaučením, že není dobré si nás proti sobě poštvat,“ odpověděla mi Keira, ale nemohl jsem si nevšimnout nesouhlasného výrazu v jejích studených očích, které výjimečně nezářily jasným oranžovým světlem, ale měly obyčejnou, světle hnědou barvu.

„I s několika desítkami potens bychom dokázali zapůsobit a riziko by nebylo tak veliké,“ namítl jsem, protože tohle se mi nelíbilo a tušil jsem, že za tím stojí něco víc.

„O tomto já nerozhoduji. V takovýchto otázkách se obracejte na mou matku a mé strýce,“ procedila skrz zaťaté zuby.

„Proč to říkáte zrovna mně?“ otázal jsem se okamžitě, protože tímto připustila i přes svou neskutečnou snahu nedostatek pravomocí a nadvládu úřadující královny a jejích švagrů. Vždycky jsem měl dojem, že v královské rodině jsou vztahy a události mnohem komplikovanější, než se zdají, a teď se mi to potvrdilo.

„Lorde Jonathane, nemáte rád můj rod a potens s ním související a oni zase nemají příliš v oblibě vás. Proto mě můžete jako jediný pochopit a zbytečně to neřešit s potens, v jejichž blízkosti se pohybuji. Vím, že si vše necháte pro sebe, protože si netroufnete mi veřejně podrývat autoritu. A navíc máte spoustu zkušeností s opravdovými skrytými vztahy mezi jednotlivými rody a znáte jejich úskoky a lsti,“ vysvětlila mi následnice trůnu svůj postoj. Nakonec byla mnohem chytřejší, než jsem si zpočátku myslel. Možná bych si na ni měl dávat ještě větší pozor než doposud. Uměla být nebezpečná a moc dobře to o sobě věděla. Viděl jsem to v jejích očích. „To je vše, o čem jsem si dnes s vámi chtěla promluvit. Nyní mě prosím omluvte, mám ještě nějaké neodkladné povinnosti,“ rozloučila se se mnou Keira stroze bez jakýchkoliv dalších formalit, a než jsem se vůbec mohl nadechnout, byla pryč.

„Nesnáším ji,“ zavrčel jsem do ztichlého sálu, přehodil si přes sebe kožešinu, a aniž bych dal nějak Annice vědět, co má teď dělat, postranními dveřmi jsem odešel pryč. Moc daleko jsem se ale nedostal. Jakmile jsem zahnul za první roh úzké chodby, spatřil jsem ve výklenku s malým oknem sedět dlouhovlasou dívku v krémových splývavých šatech s dlouhými rukávy, které jí perfektně vytvarovaly štíhlou postavu s úzkým pasem.

„Co tu děláš?“ zeptal jsem se jí mírně a opřel se o studenou zeď naproti ní.

„Skutečně půjdeš bojovat s královskou dcerou?“ položila mi otázku místo odpovědi a podívala se na mě velkýma, překvapivě tmavýma očima.

„Co mi zbývá? Jednou bude vládnout všem potens. Nemůžu se protivit její vůli,“ povzdechl jsem si, ale pak jsem se zarazil. Cítil jsem tu cizí energii. A ta energie vycházela z ní. Z jejího oblečení. Dřív, než mohla jakkoliv zareagovat, vymrštil jsem ruku, pevně ji uchopil za zápěstí a škubnutím ji vytáhl na nohy, takže když jsem se sklonil, její oči se nacházely přímo naproti těm mým.

„Zase jsi byla s ním?!“ zavrčel jsem vztekle a ani jsem netušil, kde se ve mně ta zášť bere.

„Ano,“ odpověděla mi vzdorovitě a neodvrátila ode mě pohled.

„Měl jsem dojem, že jsme si něco ujasnili. Třeba to, že máš zakázáno se s ním stýkat!“ pokračoval jsem a měl chuť vybuchnout. Nenáviděl jsem, když mě neposlouchala. Mohl jsem ji kdysi zabít stejně jako jejího otce, ale nechal jsem ji naživu, dal jí střechu nad hlavou, oblečení a jídlo a ona si stejně ničeho nevážila. Nebo jsem měl aspoň takový pocit pokaždé, když mě něčím naštvala.

„A proč ti to vůbec tak vadí?!“ zaječela a snažila se mi vytrhnout, ale můj stisk byl příliš pevný.

„Patří k nízkým! Je to ubohý světelný člověk!“

„Ale to já taky!“ vmetla mi do tváře, prudce škubla rukou, takže mě dlaní udeřila do obličeje a běžela chodbou pryč.

Vymrštil jsem se z postele a přitiskl si ruku na pravou tvář, protože i když to byl jen sen, stále jsem měl pocit, jako bych cítil otisk dívčí dlaně. Když jsem se trochu uklidnil, všiml jsem si, že zpoza záclon do pokoje místy prosvítají sluneční paprsky. Málokdy jsem se po takových snech budil za světla. Buď to bylo uprostřed noci, anebo brzy ráno. Netušil jsem proč. Nevěděl jsem ani to, proč se mi něco takového zdá. Vše dávalo většinou smysl, jednotlivé scény na sebe navazovaly a zachovávaly stejné postavy. Měl jsem i normální sny, které souvisely s mým běžným životem, ale tohle bylo něco jiného.

Prohrábl jsem si vlasy, ustlal postel a zamířil do koupelny. Zatímco jsem se holil, čistil si zuby a dával lehkou sprchu, snažil jsem se přijít na to, co mi vlastně dnešní výjev přinesl nového. Jako vždy jsem si i přes jeho neskutečnou živost nedokázal zapamatovat obličeje ani hlasy lidí, kteří se v něm vyskytovali, a to mě hodně rozčilovalo. Vše ostatní mi v hlavě utkvělo – prostředí, oblečení, jména a co jednotlivé postavy říkaly –, ale neměl jsem ani ponětí, jak kdo vypadá. Kdybych je potkal na ulici, neměl bych šanci je poznat. Pochyboval jsem ale, že by skutečně existovali.

Po nějaké době jsem se celkem orientoval v tom, oč běží, a shrnout celý dosavadní „příběh“ bylo poměrně snadné. V mých snech jsem se jmenoval Jonathan, bydlel jsem na nějakém středověkém hradě, pravděpodobně jsem patřil k urozené vrstvě a většinou jsem nesouhlasil se svými vlastními rozhodnutími. Celkově jsem nebyl sám sebou moc nadšený a moc se mi nelíbila má povaha, protože jsem měl očividně pocit, že jsem pánem světa a nikdo nemůže být lepší než já. Dalším důležitým člověkem v mém okolí byla má věrná služebnice Annika. Moc jsem toho o ní nevěděl, protože ve většině scén vystupovala pouze jako naprosto pokorná a věrná plnitelka mých rozmarů, která sama nikdy nevyjádřila svůj názor. Pro Jonathana to byla prostě osoba, která pro něj udělá první poslední, a on se moc nezabýval jejími city. To se ale nedalo říct o mladé dívce, které jsem patrně z nějakého důvodu zavraždil otce a poté se jí ujal. Ze svého snového rozpoložení jsem pokaždé cítil, kolik toho pro mě znamená, ale jinak bylo dost těžké se vyznat v té změti emocí, jež mě zaplavily pokaždé, když jsem se ocitl v její blízkosti. Byla pro mě nesmírně důležitá, ale přitom jsem ani jednou ve svých výjevech nezaslechl její jméno. Jediné, co jsem tušil, bylo to, že ve scénách, kde už byla starší, jí mohlo být přibližně tolik jako mně teď. Obával jsem se, kam až mé city k ní mohly sahat, zvlášť po tom, co se mi zdálo dnes. Ve svém výjevu jsem si to já jako Jonathan sice nechtěl připustit, ale teď mi bylo jasné, že jsem neskutečně žárlil na někoho, s kým se má svěřenkyně vídávala, a pravděpodobně jsem ji chtěl mít jen sám pro sebe. O to víc jsem očekával, co mi další sen může přinést za překvapení.

Přetáhl jsem si přes hlavu čisté triko s krátkým rukávem, natáhl se pro ručník po mé pravé ruce a začal si sušit mokré vlasy. Dnešní scéna mi trochu objasnila postavu, kterou jsem do té doby viděl snad jenom jednou. Keira. Nyní jsem pochopil, že je na společenském žebříčku mnohem výše než já a že jsem si na ni pravděpodobně nemohl moc dovolovat. Podle toho, jak ji uvedl můj sluha a jak ji nazvala i dívka, o kterou jsem se staral, jsem předpokládal, že se z ní jednou stane královna. Nejspíš jsem jí nemohl odporovat a prostě jsem ji vždy musel poslechnout. A to i v případě, kdy chtěla, abych stál s Annikou po jejím boku v okamžiku, kdy bude v nějaké nesmyslné bitvě čelit obrovské přesile nepřátel.

To, jak ji Jonathan nemá rád a nakolik s ní nesouhlasí, mi došlo už během snu, který se mi zdál dávno před tím dnešním. Už tehdy jsem Keiru přijal do svého sálu dost neochotně a v několika dalších výjevech jsem si pak Annice stěžoval, jak špatně může vše dopadnout a jak se mi nechce uposlechnout jejích příkazů, nehledě na to, že mi údajně nějaká vědma řekla, že už se nevrátím z bitvy, které se ale ani nemůžu vyhnout. Bylo toho hodně, ale vzhledem k tomu, jak často můj příběh ve snech pokračoval, to bylo téměř stejné jako číst nějakou knihu či sledovat film.

Během celé série výjevů jsem potkal ještě mnoho dalších osob, které mi postupně napověděly, že v mém snovém světě panuje válka mezi nějakými potens, ke kterým jsem měl pravděpodobně patřit i já, a nízkými, kterými byl míněn mně neznámý světelný, včelí a zvířecí lid. Víc jsem se nedozvěděl a i má vlastní minulost či to, jak jsem se seznámil s Annikou, pro mě byla jedna velká záhada. Čekal jsem ale, že když budu trpělivý, časem se to možná dozvím, stejně jako výsledek celé války, kolem které se všechno točilo.

Naposledy jsem si v zrcadle prohlédl svůj už celkem zcivilizovaný obličej a vyrazil po schodech dolů do kuchyně. Dřív, než jsem otevřel ledničku, jsem si přečetl vzkaz od Ember, ve kterém mi sdělovala, že musela neodkladně jet do práce a že se potom ještě staví nakoupit. Nebylo to poprvé, co neděli netrávila doma, a občas jsem si říkal, jestli by pro ni nebylo snazší prostě změnit povolání a dělat něco, co ji mnohem více baví a u čeho nemusí mít tolik neplacených přesčasů. Zlepšila by se nejen naše finanční situace, ale i její psychický stav.

Vytáhl jsem z lednice karton s mlékem a chystal se nalít tekutinu do misky s cereáliemi, kterou jsem si už předtím připravil na kuchyňskou linku, když se mi najednou lehce rozostřil zrak. Několikrát jsem zamrkal ztěžklými víčky, ale moc mi to nepomohlo, a než jsem si stihl uvědomit, co se to se mnou děje, začal jsem mít pocit, že nemůžu dýchat, a jediné, co jsem slyšel, bylo mé rychle bušící srdce. Nedokázal jsem se soustředit prakticky na nic jiného než na pocit úzkosti, který mě sevřel a naprosto ochromil. Vše okolo bylo v mlžném oparu, který ještě podporoval mou rostoucí paniku.

Jonathane, pomoz mi…! prořízl vzdálený ženský hlas roztříštěný svět kolem mě a byl zároveň tím posledním, co jsem slyšel, než jsem ztratil vědomí.

Pomalu jsem otevřel oči a snažil se zaostřit na lampu nad sebou. Měl jsem pocit, že budu každou chvílí zvracet. Vyškrábal jsem se na nohy a ztěžka se opřel o stůl, vedle kterého jsem se předtím natáhl, a snažil se překonat slabost, která mě pořád zachvacovala. Neměl jsem ani ponětí, co se stalo, stále mi trochu pískalo v uších, a i když jsem si to nechtěl přiznat, znenadání mě zaplavila vlna panického strachu, ze kterého jsem se pořád nedokázal vzpamatovat. Jedno mi ale bylo naprosto jasné – někdo mě opravdu volal. Jenže ne pod jménem Jack. Někdo prosil o pomoc Jonathana. Jonathana, o kterém jsem si myslel, že neexistuje, stejně jako všechny další osoby v mých výjevech, stejně jako všichni potens a celá válka. V tuhle chvíli se půlka mého života zase trochu zhroutila a já to stále nedokázal pobrat. Pokud to nebyly halucinace, tak vše, co se mi doteď po nocích zdávalo, musela být pravda a já skutečně musel být Jonathanem. Ale nechápal jsem to. Kdy se mi to všechno mohlo přihodit? Nebo jsem si ten hlas, který mi ještě teď rezonoval v hlavě, vymyslel? V životě jsem nebyl tak zmatený a neskutečně jsem litoval, že zrovna dnes není Ember doma. Nepamatoval jsem se, že bych ji za celou tu dobu, co jsem u ní žil, někdy tolik potřeboval.

Když jsem se už po několikáté zhluboka nadechl a konečně měl pocit, že se můžu pustit stolu, aniž bych se znovu skácel k zemi, opatrným krokem jsem se přesunul k lince, odkud jsem si vzal nějaký hadr a začal jím vytírat mléko, které jsem rozlil po celé kuchyni a kterým bylo nasáklé i moje tričko. Zatím mě ale chladivá látka na pokožce spíše dávala dohromady a pomáhala mi zůstat při vědomí, a tak jsem se rozhodl převléknout až později. Teď jsem se chtěl hlavně vzpamatovat a uklidit podlahu.

Když mi padl pohled na hodiny, v duchu jsem si přál, abych byl pořád ještě trochu mimo, a to, co jsem na nich viděl, nebyla pravda. Po několika zamžouráních jsem se ale musel smířit s tím, že vidím dobře, a zhrozil jsem se. Byl jsem si jistý, že jsem vstával okolo deváté hodiny. A teď bylo téměř půl jedné. Tohle se mi ani trochu nelíbilo. Byl jsem v bezvědomí déle než tři hodiny. Uvažoval jsem nad tím, že by možná nebylo od věci si pro jistotu skočit k doktorovi, a to už bylo co říct, protože většinou jsem se o svoje zdraví nestaral.

Celým domem se najednou rozlehlo ostré zadrnčení zvonku a já se trhaně nadechl leknutím. Na takové přerušení toku mých myšlenek jsem rozhodně nebyl připravený a ani trochu se mi teď nechtělo někomu otevírat. Nakonec jsem se ale překonal, a i když jsem v promočeném triku musel vypadat dost směšně, vydal jsem se do předsíně, kde jsem se kukátkem podíval na nedělní návštěvníky. Přede dveřmi stál nějaký muž, mě ale upoutalo hlavně policejní auto blikající na ulici za ním.

„Jste Jack Dalton?“ otázal se mě detektiv, když jsem otevřel dveře, a já pouze přikývl, protože jsem v tu chvíli absolutně ztratil schopnost mluvit. „Mohl byste jít s námi?“

Už poněkolikáté jsem si prokřupal klouby, několikrát se zhluboka nadechl, abych se znovu uklidnil a opět se rozhlédl po ostatních okolo. Nenáviděl jsem čekárny a ještě mnohem víc jsem nenáviděl čekárny na jednotce intenzivní péče. Má situace byla o to horší, že jsem tu nebyl poprvé, nehledě na bezútěšné obličeje ostatních osob, které tiše vzlykaly nebo jen tupě zíraly před sebe jako já a toužebně čekaly na dobré zprávy o svých nejbližších. Já se v dobré zprávy zatím neodvažoval doufat. Posledních několik měsíců se mi smůla dost lepila na paty, a teď jsem znovu rezignoval na normální život bez věčných tragických událostí.

Zpočátku to byl šok. Začínal jsem mít pocit, že už jsem na tom zase dobře, že i s Ember to bude v pohodě a že spolu budeme mít celkem dobrý vztah. Jenže to by nesměla mít autonehodu, během které se málem zabila, přičemž se nyní předpokládalo, že i když se ji podaří stabilizovat, není jisté, že se ještě vůbec někdy probere. Mohla být několik měsíců nebo dokonce let v kómatu a nakonec prostě umřít bez toho, abych měl šanci si s ní ještě aspoň jednou promluvit. A to mě neskutečně děsilo.

Tohle všechno jsem se ve zkratce bez jakýchkoliv konkrétnějších informací dozvěděl v policejním autě a po zbytek cesty do nemocnice jsem už nedokázal promluvit. Od té doby uplynuly minimálně dvě hodiny, i když jsem to nemohl s určitostí říct, protože jsem úplně ztratil přehled o čase a stále se nevzpamatoval. Pochyboval jsem, že z takových věcí se dá člověk hned dohromady, zvlášť když mu hrozí, že opět přijde o někoho blízkého. Předtím bych si to asi nepřiznal a už vůbec bych to nevyslovil nahlas, ale i přes všechny její nedostatky jsem měl Ember fakt rád a říkal si, že jsem měl vážně štěstí, že jsem skončil právě u ní. Upřímně jsem si nemohl přát nic lepšího. Jenže teď bylo pravděpodobné, že znovu o všechno přijdu a zase budu muset začít úplně od začátku. A tak nějak jsem si nebyl jistý, jestli bych to ještě zvládl. Nebyl jsem robot bez hranic, limitů a citů. Bohužel.

Z depresivních úvah o tom, jak to teď bude, mě vytrhlo zazvonění mobilu v mé kapse. Nejspíš by nikomu nevadilo, kdybych to zvedl v čekárně, protože na jipce někdo telefonoval pořád, ale chtěl jsem mít nějaké soukromí. Co nejrychleji jsem se uchýlil na toaletu, kde jsem vyčerpaně sjel po zdi dolů a prstem konečně přejel po displeji pro přijetí hovoru.

„Ano…?“ řekl jsem unaveně a promnul si oči, protože i když uběhla spousta času od chvíle, kdy jsem omdlel, stále jsem se necítil dobře. Na chvíli zavládlo naprosté ticho. Klid před bouří.

„Kde jsi?“ ozval se z telefonu Amandin ledový hlas, který nepříjemně sekal každé slovo. „Čekám tu na tebe přes půl hodiny a fakt mě to přestává bavit. Myslela jsem, že budeš spíš spolehlivý typ kluka, který je v pohodě, nebo ses tak přinejmenším tvářil, a že nejsi takový ten frajer, který se na holku vykašle a pak ze sebe před ostatníma dělá největšího borce. Mám ráda upřímnost, a tak ti říkám na rovinu, že jsi mě vážně zklamal. Nemohl ses aspoň ozvat?! Musel jsi mě tu nechat stát?“ vyčetla mi ostře a bylo znát, že i když nekřičí (což jsem ocenil), je dost naštvaná. Nedivil jsem se jí.

Schůzka s Amandou pro mě byla důležitá, ale vedle událostí několika posledních hodin se zasunula do vzdáleného zákoutí mé mysli, odkud se až doteď nevynořila.

„Promiň,“ hlesl jsem, protože na nic víc jsem se teď nezmohl. Amanda to nijak neokomentovala, ale z její další otázky byla cítit podrážděnost z toho, že tohle rozhodně nepovažuje za dostatečnou omluvu.

„Dorazíš ještě vůbec?“

„Spíš ne,“ odpověděl jsem jí po pravdě a nevnímal zvuk otevírajících se dveří, jak někdo právě vešel do vedlejší kabinky.

„Děláš si ze mě legraci?! Víš, jak dlouho jsem sem jela?! A ty se na to prostě vykašleš?“ vykřikla a z jejího hlasu bylo vážně slyšet hluboké zklamání. Nepředpokládal jsem, že se mi to u ní podaří v blízké době nějak vyžehlit. „Kde vůbec jsi?!“ otázala se mě znovu, i když mi bylo jasné, že už jí to je úplně jedno.

„V nemocnici svatého Vincenta,“ řekl jsem tiše a ve dřepu si opřel čelo o kolena. Chvíli se nikdo neozýval.

„Co tam děláš?“ zeptala se Amanda už trochu mírněji a já se zhluboka nadechl, abych to mohl říct, aniž by mi přeskakoval hlas.

„Ember, má opatrovnice, měla autonehodu,“ zašeptal jsem a opět zavládlo ticho.

„Dej mi chvilku,“ vypadlo z ní najednou a zavěsila. Nechápavě jsem se podíval na displej, pak se pomalu zvedl na nohy a vrátil se do depresivní čekárny. Nebyl jsem si zcela jistý, co teď Amanda zamýšlela, a tak jsem se prostě znovu posadil na nepohodlnou plastovou židli a opět se věnoval své nezáživné činnosti, zírání do země.

Sice jsem to tak trochu čekal, ale stejně mě dost překvapilo, když se o čtvrt hodiny později Amanda objevila přímo přede mnou. Téměř okamžitě jsem vyskočil na nohy a trochu šokovaně na ni vyvalil oči, což byl asi ten nejakčnější pohyb, co jsem za posledních několik hodin udělal. Chtěl jsem něco říct, klidně i naprosto jednoduchého, jako se jí zeptat, co tu dělá, nebo že nemusela chodit, ale v ten moment jsem ze sebe zase nemohl dostat ani hlásku, a tak jsem tam jen tak stál a koukal, dokud ke mně Amanda nepřistoupila a jemně mě neobjala, což bylo asi to, po čem jsem v tu chvíli někde hluboko uvnitř toužil nejvíc.

„Mrzí mě to,“ zašeptala mi do ucha, zatímco jsem těžkopádně zvedl ruce a položil je na její pas. „Strašně se omlouvám. Nikdy jsem ti neměla říct něco takového jako předtím. Tohle je mnohem důležitější než nějaká schůzka,“ pokračovala, a když jsme se zase pustili, sedla si na volnou židli vedle mě.

„To je v pořádku. Nemohla jsi to vědět,“ zakroutil jsem hlavou, ale nenašel sílu se jí podívat do očí.

„Jak na tom je?“

„Nic moc. Pořád bojuje o život, a i když se ji podaří zachránit, pravděpodobně bude trvat pěkně dlouho, než se dá zase do kupy,“ pokrčil jsem rameny a snažil se ani nemyslet na možnost, že by to Ember už teď nezvládla a během několika hodin zemřela. To jsem si prostě nemohl připustit.

Amanda se zatvářila, že mě chce nějak povzbudit, ale než to stihla udělat, za jejím pravým ramenem jsem zahlédl detektiva, který mě sem přivezl, a hned v závěsu za ním svoji sociální pracovnici, slečnu Samsonovou.

„Jacku, je mi to moc líto,“ prohlásila Samsonová, jakmile se ocitla přede mnou. „Vím, že to teď nemáš jednoduché, ale mohli bychom si s tebou promluvit někde o samotě?“ požádala mě a krátce pohlédla na Amandu, čímž dala najevo, že se jí tato záležitost netýká.

„Jo, určitě…,“ přikývl jsem, protáhl se a následoval ji i detektiva. „O co jde?“ zeptal jsem se, jakmile jsme se posadili na osamocenou lavici daleko od všech ruchů nemocnice.

„Netěší mě, že ti to musím oznamovat tak brzy, ale vyskytla se okolnost, o které bys měl vědět,“ ujal se slova detektiv a bylo na něm vidět, že je mu tato situace nepříjemná. Začínal jsem mít obavy, o co půjde.

„Od té doby, co Ember Linwoodovou převezli do nemocnice, jsme měli už spoustu času prozkoumat místo nehody a přijít na to, co ji způsobilo. Vzhledem k tomu, že ráno v době nehody silně pršelo, jsme se původně domnívali, že překročila povolenou rychlost, při brzdění dostala smyk, vybočila z vozovky a skutálela se po srázu dolů k řece. Po detailnějším prošetření jsme ovšem došli k jinému závěru – a ten vše mnohem více komplikuje,“ vysvětloval opatrně a mně se dost sevřel žaludek.

„Co tím chcete říct?“ dostal jsem ze sebe s obtížemi a přeskakoval pohledem z detektiva na pracovnici a zase zpátky.

„Zatím to nemáme na sto procent ověřené, ale je víc než pravděpodobné, že to, co se stalo, nebyla nehoda, ale úmyslný čin,“ oznámil mi a já měl pocit, že se mi zastavilo srdce.

„Vy si myslíte, že to udělala schválně? Že se Ember pokusila zabít?“ vypadlo ze mě prázdně.

„Bohužel tomu vše nasvědčuje.“

„A co teď? Co bude dál?“ zeptal jsem se, protože jsem opravdu netušil, co to všechno pro mě znamená.

„To zatím nevíme. Pokud paní Linwoodová přežije, bude nutné, aby byla pod pravidelným dohledem psychiatra, a pravděpodobně dostane silnější antidepresiva, které podle mých zdrojů ale brala už předtím,“ odpověděl mi detektiv a Samsonová na něj hned navázala.

„Je mi opravdu moc líto, že ti to musím říct, ale nejspíš se bude uvažovat i o tom, jestli tě necháme v její péči. Vše záleží na tom, jak rychle se zotaví a jaký bude její psychický stav,“ prohlásila a další kousek mé schopnosti udržet se pohromadě se rozpadl.

„A kam bych asi tak šel?“ vypadlo ze mě zoufale a ještě pevněji jsem sevřel ruce, které jsem měl sepjaté v klíně.

„Určitě bychom našli jiné pěstouny. I tak bude třeba sehnat někoho, kdo se o tebe postará v následujících několika týdnech, než se paní Linwoodová zotaví. Obávám se, že dnes už ale nic nevyřešíme. Noc strávíš doma, ráno půjdeš do školy a já ti během odpoledne dám vědět, jak to bude dál,“ rozhodla a zvedla se. „A neboj se – dobře to dopadne,“ prohlásila s jistotou a usmála se na mě.

Zatím jsem s ní moc nesouhlasil, ale to jsem si radši nechal pro sebe. I poté, co oba odešli, jsem setrval na lavici a přemýšlel, jak to vše zvládnu. Vážně jsem si teď přál, aby se Ember dala dohromady a hlavně velmi rychle, protože jsem se trochu začínal obávat toho, co by mě jinak mohlo potkat.

V nemocnici jsem strávil ještě několik dalších útrpných hodin, během kterých jsem rozjímal nad svým neštěstím nebo tiše diskutoval s Amandou, která se rozhodla, že po celou dobu zůstane se mnou. I když jsem jí několikrát řekl, že to není potřeba, byl jsem jí neskutečně vděčný za to, že mi dělá společnost. Díky ní mi bylo aspoň trochu líp.

Po několika dalších minutách ticha, během kterých si Amanda odešla zatelefonovat, jsem se trochu protáhl a vyhlédl z okna. Venku se pomalu začínalo stmívat, ale já se stále necítil unavený. Jen prázdný a absolutně bezmocný.

„Pan Dalton?“ ozval se najednou něčí mužský hlas.

„Ano?“ odpověděl jsem, a zatímco se ke mně blížil doktor, cítil jsem, jak se mi značně rozbušilo srdce. Bylo mi jasné, že teď nadešla ta chvíle, během které se dozvím výsledky, a znovu jsem si uvědomil, jaký mám vlastně strach.

„Mám pro vás dobré zprávy. Paní Linwoodovou se nám podařilo stabilizovat. To nejhorší má pravděpodobně za sebou. Už je jen otázkou času, kdy se probudí,“ oznámil mi a věnoval mi povzbudivý úsměv. Ani bych nedokázal popsat, jak se mi v tu chvíli ulevilo, protože už jsem pomalu přestával věřit.

„A kdy myslíte, že by to mohlo být?“ zeptal jsem se ihned a namáhavě polkl.

„To zatím bohužel nevíme. Může to být zítra, ale také za několik dnů nebo dokonce týdnů. Rozhodně vás budeme ihned informovat. Teď bych vám doporučil si trochu odpočinout,“ navrhl doktor a rozloučil se. Ještě než stihl zajít za roh chodby, objevila se po mém boku Amanda.

„Nějaké novinky?“ otázala se mě a zastrčila mobil do kabelky.

„Jo. S Ember to vypadá líp a pravděpodobně to přežije. Můžeme jít domů,“ oznámil jsem jí stručně a začal si sbírat své věci.

„To jsem ráda,“ usmála se na mě a přehodila si tašku přes rameno. „Půjdeš zítra do školy?“

„Co mi zbývá. Samsonová mě bohužel nenechala se z toho zítra psychicky zotavovat,“ povzdechl jsem si a společně jsme zamířili k výtahům. „Je pozdě. Chceš, abych tě doprovodil domů?“ zeptal jsem se, protože jsem se s ní ještě nechtěl loučit.

„To je dobrý, táta pracuje nedaleko a řekl, že mě vyzvedne a pojedeme domů spolu,“ odpověděla. Nastoupili jsme do výtahu a cestu do přízemí jsme absolvovali mlčky. Vůz, který jsme venku spatřili jako první, mě příliš nepotěšil. Policejních aut už bylo pro dnešek dost a já rozhodně nepotřeboval další.

„Ahoj tati,“ pozdravila Amanda černovlasého muže středního věku v bundě s nápisem POLICIE, který se o vůz opíral.

„Dobrý den,“ vymáčkl jsem ze sebe a zastavil se kousek za Amandou.

„Ahoj,“ usmál se muž, odlepil se od auta a napřáhl ke mně ruku. „Já jsem Thomas.“

„Jack,“ představil jsem se a potřásl mu pravačkou.

„Amanda se zmínila, co se stalo. Je mi to líto. Žil jsi se svojí opatrovnicí sám?“ zeptal se mě Amandin otec, který ve mně celkem vzbuzoval sympatie.

„Jo, jenom my dva.“

„Vidíme se sice poprvé, ale kdybys chtěl dnes u nás přespat, tak s tím nebudeme mít problém. Máme volný pokoj pro hosty,“ nabídl mi a já musel několik dlouhých sekund zvažovat jeho návrh, protože mě tím uvedl do velmi těžkého rozhodování. Na jednu stranu jsem chtěl být s někým, a když tím někým mohla být Amanda, tak to byla ta nejlepší možná volba. Na druhou stranu jsem je nechtěl obtěžovat a zároveň jsem potřeboval být sám.

„Děkuji za nabídku, ale myslím, že radši půjdu domů. Omlouvám se, ale potřebuji si to celé srovnat v hlavě. Je toho už na mě dneska trochu moc,“ odmítl jsem co nejslušněji.

„Tomu zcela rozumím,“ přikývl Thomas. „Chceš aspoň svézt?“

„Pokud to máte cestou a nebude vám to vadit – ale klidně můžu jet metrem,“ pokrčil jsem rameny a nejistě si prohrábl vlasy.

„Ne, je to zcela v pořádku, rádi tě hodíme,“ usmál se a nastoupil do auta.

Cesta kupodivu proběhla za poměrně příjemné atmosféry, během které jsem se dal aspoň trochu do pořádku. Občas jsem něco prohodil s Amandou, někdy se mě na něco zeptal Thomas. Na chvíli jsem zalitoval, proč jsem se nakonec nerozhodl u nich přespat, ale pak jsem si řekl, že jsem udělal dobře a že nebude na škodu se s tím vyrovnat po svém. Snad jsem v této volbě nechyboval.

Zastavil jsem se a čekal, až projedou všechna auta, abych mohl přejít přes přechod. Dnešní den i předešlý večer byly poměrně hektické. Neměl jsem ponětí, jak se mi nakonec podařilo usnout, protože jsem měl pocit, že se v posteli převaluji celé hodiny, a když jsem se ráno probral, byl jsem celý rozlámaný. A jak jinak, samozřejmě jsem zaspal a přišel až do půlky druhé hodiny. Profesor z toho nebyl zrovna dvakrát nadšený, ale nejspíš už se doslechl, co se stalo, a tak můj pozdní příchod nijak nekomentoval. Zbytek dne neprobíhal o moc lépe. S Amandou jsem se stihl vidět jen jednou, několik učebnic jsem zapomněl doma a většinu testů jsem naprosto pokazil. Můj den už zakončovala pouze schůzka s dočasnou pěstounkou, se kterou jsem se měl setkat a pravděpodobně s ní rovnou začít i bydlet. Celou cestu ze školy jsem se modlil, aby to byl někdo normální.

Konečně se mi podařilo přeběhnout ulici a zamířil jsem rovnou ke kavárně, před kterou mě měla čekat Samsonová. Ten její drdol jsem viděl už z dálky.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem a společně jsme vešli dovnitř. Došli jsme až k jednomu ze zadních stolků a já si mohl prohlédnout ženu, se kterou teď po několik týdnů budu sdílet společnou domácnost. Mé první dojmy byly všelijaké, ale jeden převládal. Byla mladá. Hodně mladá. Předpokládal jsem, že jí není ani dvaadvacet, byla tedy jen o několik let starší než já. Zatím jsem neměl ani ponětí, jestli je to dobře, nebo ne. I ona si mě začala zvědavě prohlížet, přičemž si zastrčila za ucho pramen světle hnědých vlasů.

„Jacku? Ráda bych vás seznámila. Toto je Kim Winterová, tvá nová opatrovnice.“

4. CÍTÍM POTENS

Pomalým krokem jsem šla lesní cestou a poslouchala zvuky přírody, které se rozprostíraly kolem mě. Příliš jsem se nesoustředila na to, kudy jdu, a nechávala vyprázdnit svou mysl, kterou jsem měla poslední dobou zahlcenu spoustou bezcenných informací. Nikdy jsem neměla klidný život, ale nyní toho začínalo být trochu moc i na mě a já si potřebovala odpočinout od zvláštní nervozity, která mě stravovala dnem i nocí a stále mě nechtěla opustit.

Odhrnula jsem dlouhou větev obalenou malými, světle zelenými lístky, která mi překážela v cestě, a ocitla se naproti velkému jezeru, jehož klidná hladina bez jediné vlnky se táhla do dáli. K tomuto místu se přibližoval jen málokdo, a proto mě značně překvapilo, když jsem pár metrů od sebe uviděla na bílém kameni sedět muže ve volné bílé tunice a tmavých plátěných kalhotách, kterému po ramenou splývaly dlouhé rovné černé vlasy s občasnými blonďatými prameny.

„Elliotte? Co tu děláš?“ zeptala jsem se, vyprostila lem svých hedvábných šatů z větviček a vydala se ke svému dlouholetému příteli.

„Mohl bych se tě zeptat na to samé, Keiro,“ odvětil a usmál se.

„Chodím sem často, má přítomnost zde není zas tak neobvyklá, na rozdíl od té tvé,“ namítla jsem, posadila se vedle něj a stáhla si jednu botu, takže jsem se bosými prsty mohla dotknout hladiny jezera. „Příjemné místo, že?“

„Velmi. Zaslechl jsem, že začínáš formovat skupinu, která půjde bojovat proti světelnému, včelímu a zvířecímu lidu,“ načal Elliott nové téma a zvědavě se na mě podíval.

„Ani mi to nepřipomínej,“ povzdechla jsem si a opřela se lokty o kolena. „V životě bych netušila, že s tím budou takové komplikace. Navíc mám pocit, jako by byli všichni proti mně, a začínám pochybovat, jestli vůbec chtějí vyhrát.“

„Samozřejmě že chtějí. Myslíš, že by potens unesli takovou potupu, jakou by byla porážka od nízkých?“ odporoval mi Elliott.

„Ne, neunesli. Ale přehánějí to. Má matka jim chce ukázat, jakou udělali chybu, když nám vyhlásili válku, a chce je co nejvíce zesměšnit. Dovolila mi si s sebou do velké bitvy vzít pouze deset dalších potens. Abychom jim dali najevo, jak moc opovrhujeme jejich silou,“ zakroutila jsem naštvaně hlavou.

„Myslíš, že ty a dalších deset silných potens nebude stačit na pár světelných, včelích a zvířecích lidí?“ zeptal se mě a vypadalo to, že se mnou v tomto moc nesouhlasí.

„Nevím. Možná ano. Já je ale nechci jako nepřítele podcenit. A navíc, tohle není z hlavy mé matky. Musí to být Diegův nápad. Celou dobu jde proti mně. Touží po mé prohře,“ procedila jsem skrz pevně zaťaté zuby.

„Tím si nemůžeš být jistá. Ale to je jedno. Kdo bude bojovat po tvém boku?“ pokračoval Elliott a v jeho očích se objevily natěšené bojovné jiskřičky. Věděla jsem, že by se rád konečně zúčastnil nějaké akce, ale já si nebyla zcela jistá, jestli v nadcházející bitvě potřebuji zrovna jeho.

„Zatím jsem se úplně nerozmyslela. Kvantitu budu muset nahradit kvalitou, takže mi nezbývá nic jiného než uvažovat o samých silných potens.“

„A nad kým jsi zatím přemýšlela?“ ptal se vytrvale a nespouštěl ze mě oči.

„Určitě s sebou vezmu Christiana. Ať je, jaký chce, není slabý, a i když mě nemá rád, řekla bych, že radši bude na mojí než na Diegově straně,“ začala jsem a na chvíli řeč přerušila, abych si promyslela další slova. „Zvažuji i jeho otce, Damiena. Sice si nejsme moc blízcí, ale dle mého názoru nemá stejně jako já Diega moc v lásce a našimi protivníky navíc hluboce opovrhuje, takže přesvědčit ho nebude žádný problém. Potom počítám se svým bratrem, Alexejem. Vždycky stál na mé straně. A ještě jsem přemýšlela nad…,“ zarazila jsem se. Další osobou jsem si pořád nebyla jistá, ale zároveň jsem cítila, že by mohla neskutečně pomoct.

„No?“ povytáhl Elliott obočí, aby mě popohnal.

„Nad Jamesem,“ řekla jsem tiše a zavrtala pohled do vodní hladiny.

„James?! Proč zrovna James? Na jednu stranu podezříváš Diega, že tě chce zničit, a vybíráš si lidi podle toho, jak moc ho nemají rádi, a potom se rozhodneš pro Jamese, který je jeho pravá ruka?! Jestli je tohle všechno vážně Diegova vina, tak mi věř, že se postará o to, aby tě James potopil v okamžiku, kdy ho budeš nejvíce potřebovat!“ zareagoval přesně, jak jsem předpokládala, a snažil se mi můj nápad vymluvit.

„Ale já Jamesovi věřím!“ utnula jsem Elliotta přísně. „Věřím, že se dokáže vymanit z Diegova vlivu. Nevím, proč ho poslouchá, jestli mu Diego slíbil něco, co já nemůžu, ale vím, že při závěrečném rozhodnutí bude stát po mém boku!“

„Jak myslíš. Je to tvoje volba,“ odsekl, založil si ruce na prsou a odvrátil ode mě pohled. „A kdo dál?“ zamumlal nakonec, ale stále se na mě odmítal podívat.

„Mám ještě pár nápadů, ale nejsem si jistá, jestli dotyčným potens můžu důvěřovat. Vždy jsem slyšela o tom, jak jsou mocní, ale málokoho z nich znám osobně,“ pokrčila jsem rameny a v duchu si probírala své možnosti.

„Například?“

„Lord Jonathan z Yosky a jeho společnice Annika. Vévoda z Lazawi Phillip a jeho choť Diana,“ pronesla jsem nahlas jména, o kterých se mezi potens hodně vědělo, přestože byla opředena tajemstvími a temnotou.

„Samé pochybné osoby,“ povzdychl si Elliott, zaklonil hlavu dozadu a prohlížel si noční oblohu. „O Jonathanovi se povídá až moc nepěkných věcí. Možná je lord a silný potens, ale jinak je zcela na okraji společnosti a ostatní vůči němu chovají podezření, protože se téměř vůbec s nikým nestýká a věčně je zalezlý na svém hradu. Navíc ho prý někdo viděl při incidentu, během kterého byl zavražděn vévoda patřící k světelnému lidu, vládce západní země.“

„Nejde mi tolik o Jonathana jako o jeho společnici, která je mu naprosto věrná. Prý se jen málokdo vyrovná její síle a mě by zajímalo, nakolik je to pravda,“ prohlásila jsem zamyšleně a Elliott si opovržlivě odfrkl.

„Společnice? Vždyť je to jeho služka. Pravděpodobně ani nebude tak mocná, jak se o ní říká, když stále zůstává pod jeho nadvládou. A stejně s ní chceš jenom změřit síly, protože nedokážeš uznat, že by někdo mohl být silnější než ty,“ namítl a vrhl na mě krátký podezíravý pohled.

„To není pravda!“ pobouřila jsem se, čímž jsem Elliottovi jeho tvrzení jen potvrdila.

„A proto máš neustále tendence zápasit s Victorem v ‚malých přátelských soubojích‘?“ rýpl si a já jen stočila zrak stranou.

„To s tím ani trochu nesouvisí,“ zakroutila jsem hlavou. I on se náhle zatvářil, že se chce vrátit k původnímu tématu.

„Proč chceš do svých řad potens, které ani neznáš? Co když tě zradí? Nemáš žádnou záruku jejich loajality.“

„Protože tuhle bitvu nesmím za žádných okolností prohrát. A bez nich tu je dost nejistá šance na vítězství,“ odpověděla jsem mu a začala si prsty pohrávat s drobným vlhkým oblázkem, který ležel na zemi vedle mých nohou. Na chvíli zavládlo ticho a pak Elliott pronesl myšlenku, která mu nejspíš vrtala hlavou po celou dobu.

„Z jakého důvodu jsi nepožádala o pomoc mě? Hledáš mezi cizími, když já stojím hned vedle. Nejsem pro tebe dost dobrý? Jsem slabý a nehodím se do tvých plánů?“ řekl tiše a podíval se mi zpříma do očí.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Spíše naopak. Vím, že jsi velmi silný potens. A já potřebuju mít v paláci někoho, kdo bude vždy na mé straně a kdo zabrání katastrofě v případě, že se něco pokazí. Někoho, kdo Diega zastaví, když už opravdu půjde do tuhého a já nebudu nablízku,“ sdělila jsem mu odhodlaně a vypadalo to, že jsem ho na chvíli uklidnila.

„Vážně si myslíš, že nad námi světelný lid a jeho spojenci zvítězí? Že bys je nedokázala porazit sama, kdyby na to přišlo?“ zeptal se vážnějším hlasem než předtím a já se dlouze zamyslela.

„Nevím. Možná. Ale mám z toho špatný pocit. Jako kdybych šla na smrt. Z nějakého důvodu jsem přestala věřit, že to může dopadnout dobře, přestože teď dělám vše proto, aby to tak nebylo, a přesvědčuji o dobrém konci i ostatní.“

Zhluboka jsem se nadechla, na chvíli zadržela dech a poté opět vydechla. Během několika sekund jsem zklidnila své rozbušené srdce, posadila se a pohlédla k oknu. Svítalo. Nastával nový den, nové naděje, nové hledání, nové povinnosti a řešení nových problémů. Zatímco do pokoje dopadaly naoranžovělé sluneční paprsky, vstala jsem, ustlala postel a oblékla si volné bílé tílko a úzké džíny s vysokým pasem. Podívala jsem se do zrcadla na svůj obličej. Situace byla stejná jako každý den. Žádná změna. Už kolik let? Osm? Devět? Na tom nezáleželo. Byla to dlouhá doba a zároveň neskutečně krátká. Stále se ve mně prala podstata potens a mé staré lidské já. Zatím jsem si prostě nezvykla a nedokázala jsem odhadnout, jestli se mi to někdy podaří. A nestárla jsem. Už devět let jsem vypadala na jedenadvacet nebo dvaadvacet let.

Přehodila jsem si přes sebe lehkou hnědou vestu, kolem krku pověsila řetízek s klíčkem, jenž mi po celou tu dlouhou dobu připomínal, že Harry, který během poslední bitvy proti včelím lidem upadl do kómatu, tam stále někde daleko na Osmi světech leží a že na něj nesmím zapomenout, a opustila jsem jeden z mnoha hotelových pokojů, které jsem za svou cestu navštívila.

Jakmile jsem vyšla na ulici, ucítila jsem na tváři svěží jarní větřík, který sliboval hezké počasí. Na chvíli jsem se zastavila, zavřela oči a nechala rozprostřít svou vnímavou energii po okolí, aby prozkoumala všechny jevy a vyhodnotila je tak, abych se mohla zaměřit jen na ty nejzajímavější, mezi něž patřila i lehká nasládlá chuť, která se mi objevila na jazyku a věštila přítomnost potens. Toto nebyla ani zdaleka první planeta Země, na které jsem nějakou slabou sílu potens cítila, ale jindy jsem se tím moc nezabývala. Buď byla tak málo zřetelná, že nebylo třeba si toho všímat, anebo jsem usoudila, že je to nějaký další z jedenácti ztracených potens, mezi které jsem patřila i já a kterými jsem se nyní nechtěla zdržovat. Jistě, zajímalo mě, kdo jsou, ale čas setkat se s nimi a ujasnit si, co vědí, bude i později. Teď jsem se soustředila na jiný úkol. Jenže ten byl nyní narušen, protože jsem narazila na energii potens, se kterou jsem se už kdysi setkala a moc dobře jsem věděla, o koho jde.

Znovu jsem otevřela oči a nevšímala si lidí kolem, kteří pouze podvědomě cítili mou vnitřní sílu a instinktivně se mi vyhýbali velkým obloukem. Zprvu to bylo neskutečně zvláštní, ale už jsem si zvykla. Od té doby, co jsem zjistila, kdo jsem, jsem přestala patřit do tohoto světa.

Bez velkého přemýšlení jsem zahnula za roh ulice a nechala se unášet svým cítěním k místu, kde se mohl nacházet zdroj sladké pachuti. Čím více jsem se k němu blížila, tím silněji jsem pociťovala energii tohoto potens a byla si čím dál jistější, že této osobě jsem se na své cestě nemohla vyhnout, i když mým původním záměrem ani zdaleka nebylo se s ní ještě někdy setkat.

Neměla jsem ani ponětí, jak dlouho jsem procházela velkoměstem, které jsem zrovna na několik dnů navštívila, ale nijak mi to nevadilo, protože jsem si poslední dobou stále více uvědomovala, kolik času vlastně mám. Nakonec jsem se zastavila před vysokým, tmavým a nezajímavým činžákem, který se ničím nelišil od dalších okolo, vyšla po schodech ke vchodovým dveřím a lehkým přejetím po klíčku na svém krku si sama otevřela. Aniž bych si na schránkách zjistila číslo bytu, rovnou jsem po schodišti vyrazila směrem vzhůru a snažila se potlačit vlnu nostalgie na dobu, než jsem nastoupila do CWS, kdy jsem krátce bydlela v domě dosti podobném. Už jsem si na to ale příliš nevzpomínala a připadalo mi to ještě vzdálenější než život s Layerovými, mou adoptivní rodinou, nebo s Dannym během mého neúplného smazání paměti, kdy jsme ale žili v o něco modernější budově.

Teprve ve čtrnáctém patře jsem se beze stopy vyčerpání zastavila a rozhlédla se. Byla jsem si jistá, že už jsem téměř u cíle, a pomalu jsem začínala přemýšlet nad tím, co mu vlastně chci říct. Když jsem nad tím zpětně uvažovala, v podstatě jsme se ani tolik neznali a bylo to už mnoho let, co jsme se viděli naposledy. Vůbec už to bylo dost dlouho, co jsem komunikovala s někým ze svých přátel, a žádné nové jsem si zatím nenašla.

Došla jsem až na konec chodby a ocitla se před obyčejnými dveřmi s ošoupanou rohožkou ležící před nimi. Bez zaváhání jsem krátce zazvonila. Zprvu jsem si to neuvědomila, ale když se energie potens uvnitř ani nepohnula, pochopila jsem, že daná osoba tam není sama, a hned jsem poznala další známou auru, která mi otevřela, jen v krajkovém spodním prádle a krátkém bílém župánku. Jako první se na mě upřel pár velkých tmavě hnědých očí, které se vzápětí vytřeštily dokořán. Poté se snědá žena s dlouhými zelenými vlasy, které jí splývaly po ramenou, hluboce uklonila.

„Paní Leo,“ oslovila mě Sakara s pokorou a úctou v hlase. Zpoza dveří jsem okamžitě zahlédla vykouknout překvapený mužský obličej s rozcuchanými vlasy.

„Nečekala jsem, že tu budeš. Ale ráda tě vidím, naposledy jsme neměli moc času se rozloučit,“ usmála jsem se, když se opět narovnala a ustoupila, abych mohla vejít. „Což koneckonců platí i o tobě,“ kývla jsem hlavou směrem k Jamesovi, který se začal soukat do pomačkaných kalhot.

„Hlavně mi neříkej, že ses sem tahala jenom kvůli tomu, abys mi to připomněla,“ prohlásil s otráveným výrazem. Očividně byl velmi nadšený z toho, že mě vidí.

„Jen mi přišlo dobré se stavit. Překazila jsem ti příjemné ráno?“ otázala jsem se při pohledu na poházené oblečení a Sakařin oděv.

„Ani trochu,“ odpověděl mi s lehkou dávkou ironie v hlase a zamířil do stroze zařízené místnosti, která nejspíš měla představovat kuchyň. „Sakaro, necháš nás o samotě?“ požádal včelí ženu, která nejistě postávala u dveří a po vyzvání se tiše odklidila do jiného pokoje.

„Mohl bys být trochu vděčnější. Kdyby nebylo mě, tak by zemřela. Nechal bys ji v Úlu napospas královnám,“ neodpustila jsem si a sedla si k dřevěnému stolu.

„Pochybuju, že by ji zabily,“ odporoval James okamžitě a posadil se s hrnkem kávy naproti mně. „To je ale jedno. Proč jsi tady?“

„Ani nevím. Netušila jsem, že tě na téhle planetě najdu, takže jsem svou návštěvu neplánovala,“ pokrčila jsem rameny.

„Nevěřím, že bys přišla jen tak,“ prohlásil a provrtal mě pohledem. Nenechala jsem se tím vyvést z míry, opřela si bradu o hřbet ruky a krátce se zamyslela.

„Možná. Je pravda, že bych asi chtěla, aby někdo věděl, kam se chystám, kdyby se něco pokazilo,“ pronesla jsem s tajemným nádechem v hlase, abych trochu podnítila jeho zvědavost. James se s pobaveným úsměvem opřel o opěradlo židle a bylo vidět, že už jsem trochu prolomila jeho špatnou náladu.

„Plánuješ něco na vlastní pěst?“ zeptal se mě a v očích jsem mu zahlédla stopu zvědavosti.

„Neplánuji. Uskutečňuji,“ sdělila jsem mu. „A moc netuším, jak to může dopadnout, protože mám jen minimum informací. Potřebuji někoho, kdo mě z toho vytáhne, když o mně dlouho neuslyší.“

„A co Osmisvěťané? Neřekla jsi jim, kam jdeš?“ ptal se dál.

„Myslí si, že jsem mrtvá,“ řekla jsem bez většího vzrušení, ale pro Jamese, který se začal dusit kafem a ještě několik minut nemohl zklidnit záchvat kašle, to asi tak nezajímavé nebylo.

„Počkej, počkej,“ dostal ze sebe nakonec se značnou námahou. „Mám dojem, že bys měla radši začít od začátku. Něco málo jsem sice o konci války mezi Osmisvěťany a včelím lidem slyšel, ale neznám podrobnosti a očividně je toho víc k vyprávění.“

„Zas tak moc toho není. Sama už jsem nějakou tu chvíli na Osmi světech nebyla, a tak nejsem úplně v obraze. Jak ti asi řekla Sakara, včelí královny prohrály. Co se stalo potom s včelím lidem, asi už víc víš ty, já o nich od té doby neslyšela,“ začala jsem, ale James mě přerušil.

„Nic zajímavého. Vylíhla se nová královna, Mera, a ta teď navrací Úl do normálu, ve kterém se nacházel před válkou. Pořád je to tam trochu hektické, moc tu situaci nesleduji. Pokračuj,“ vyzval mě a opět se napil, tentokrát opatrněji.

„Skutečně ti nemám co říct. Během poslední bitvy padla spousta Osmisvěťanů, mezi nimi i tvůj přítel, Marcus. A pak se všichni jen snažili zotavit a najít své blízké.“

„Marcus zemřel?“ vyhrkl náhle a vypadal upřímně zaskočeně. Přikývla jsem a mluvila dál.

„Co následovalo, nevím. Naskytly se věci, o které jsem se začala zajímat víc, a tak jsem Osm světů co nejdříve opustila.“

„A kde je ta pasáž s tvým úmrtím?“ zeptal se mě a začal si nevědomky okusovat malíček.

„Přímo tady, právě se k ní dostávám. Nemohla jsem si dovolit, aby mě od mých plánů kdokoliv zdržoval, a řekla jsem si, že nejlepší bude, když si budou myslet, že jsem umřela, aby se mě nesnažili hledat,“ sdělila jsem mu a James lehce svraštil obočí.

„Nebylo to zbytečné? Jak jsi to vlastně udělala, aby uvěřili tomu, že sis sama vzala život?“ otázal se mě a bylo na něm vidět, že s mým rozhodnutím úplně nesouhlasí.

„Nebylo to až tak těžké. Přišla jsem o spoustu známých, byla jsem potens, takže to mohlo působit, že sama nevím, co se sebou. Důvody tu byly. A bylo to nejjednodušší. Vzhledem k tomu, že jsem jedna z mála potens, o které se teď ví, jsem se bála, že by mě Lara, Lex a ostatní silní Osmisvěťané odmítali pustit, a já si kvůli tomu nechtěla kazit vztahy.“

„Takže jsi radši předstírala, že ses zabila. To je o moc lepší…,“ prohlásil sarkasticky a zakroutil hlavou. Já se jeho poznámku snažila ignorovat.

„Přišlo mi, že bude snazší vysvětlit jim, že nakonec nejsem mrtvá, než kdyby si mysleli, že žiju a že je takhle opouštím. Navíc, pokud se mi něco stane na místě, kam směřuji, tak už to nikoho neraní,“ stála jsem si za svým.

„Jak myslíš, je to tvoje volba. Nebylo ale užitečnější o tom říct aspoň někomu? Třeba Harrymu? Řekl bych, že jako potens, kterého navíc už nějakou dobu znáš, by to pochopil,“ namítl James.

„Harry je v kómatu, a když jsem ho viděla naposledy, moc to nevypadalo, že se z něj v blízké době probudí. I kvůli tomu jsem se vydala na cestu,“ oznámila jsem mu a pohlédla z okna na protější dům, který byl zalitý slunečním světlem.

„Nepříjemné. Pořád mi tu ale vykládáš o nějaké cestě a svých úžasných plánech, ale já se stále nedozvěděl, oč má vlastně jít.“ Bylo na něm vidět, že teprve tohle ho opravdu zajímá.

„Rozhodla jsem se pátrat po své minulosti. Najít potens,“ odpověděla jsem jednoduše a James na mě jen vyjeveně zíral.

„Aha. Takže jsi opustila své přátele kvůli nesplnitelnému cíli?“ vypadlo z něj nakonec a opět se netvářil moc nadšeně.

„Proč by měl být nesplnitelný?“ otázala jsem se nevzrušeně a opřela si bradu o hřbet ruky.

„Myslíš, že kdyby tam někde ještě pořád byli, tak by je včelí lidé nenašli? Královna, která vládla před Enorou, obětovala hledání potens celý svůj život. Vyslala mnoho průzkumných jednotek, které se nikdy nevrátily, protože se dostaly ve vesmíru moc daleko, za nám známé hranice. Enora dělala totéž. A to, že věřila, že stále žijí potens, kteří nás kdysi znali, neznamená, že tomu tak skutečně je. Navíc, jak vůbec víš, kam máš jít? Můžou být kdekoliv! V jiné dimenzi. Co já vím. Nepamatuji si, co všechno vlastně umíme,“ rozhodil rukama a pak si je založil na prsou.

„Nemyslím si. Jsou tady. A jsou blízko,“ prohlásila jsem přesvědčeně a James se na mě zkoumavě podíval.

„Kde bereš tu jistotu? Může to být naprostá ztráta času,“ namítl a na chvíli jsem měla pocit, že jsem v jeho očích zahlédla i starost, což bych rozhodně nečekala.

„Ale toho já mám dost. A nějak ho využít musím.“

„To nemůžeš vědět. To, k čemu došli včelí lidé, nemusí být nutně pravda. Nezapomeň, že všechno, co o nás vědí, jsou jen spekulace. Máloco mají něčím vědecky podložené. Můžou se v čemkoli mýlit, i v těch nejzákladnějších věcech,“ oznámil mi, zcela nepřesvědčen o správnosti mého počínání.

„To všechno se dozvíme, pokud je najdu,“ držela jsem se svého názoru.

„A jak? Bůhví co z bývalých potens zbylo. Sám ti doporučuji: nesnaž se pátrat v minulosti,“ snažil se mě přesvědčit, ale já už byla rozhodnutá dávno a nikdo to nemohl změnit.

„Nehodlám to vzdát. Teď už určitě ne. Jsem čím dál blíž. Cítím je,“ pronesla jsem pevně a James se lehce zarazil.

„Co tím míníš, že je cítíš?“ zeptal se mě obezřetně.

„Jak myslíš, že jsem tě objevila? Bylo to úplně stejné. Hledám jakoukoliv energii potens, na kterou narazím, a za tou jdu. To, že jsem na tebe natrefila na téhle planetě, byla možná náhoda, ale že jsem se dostala až k tvému bytu, už nebylo samo sebou,“ objasnila jsem mu. James se zatvářil ještě zmateněji.

„To není možné,“ potřásl nechápavě hlavou. „Hledat energii potens? Je možná výraznější než osmisvěťanská, ale v takovém množství živých bytostí ji nemáš šanci oddělit od ostatních!“

„Jistěže mám! Je přece tak odlišná! Vždyť tě to k ní úplně táhne, i když sám nechceš. Když se soustředíš, cítíš ji na obrovské vzdálenosti, až z jedné planety na druhou, miliardy kilometrů daleko,“ namítla jsem, ale Jamese jsem stále nepřesvědčila.

„To nejde. Nikoho nemůžeš cítit tak daleko,“ kroutil dál hlavou.

„Potens ano. Jejich aura přímo křičí do vesmíru, kde se právě nacházejí…,“ pokračovala jsem, ale James mě přerušil.

„Není mi to jasné. Co přesně cítíš?“

„Obrovskou sílu. A sladkou pachuť na jazyku nebo na patře. Liší se podle toho, jak jsem daleko a jak je daný potens silný. Musela jsem se ale naučit ji omezovat a regulovat, protože třeba v tvé přítomnosti by to bylo nesnesitelné,“ popsala jsem své cítění.

„Zajímavé,“ poznamenal pouze a opět si začal okusovat nehet. „Nic podobného jsem v životě nepociťoval. Možná nějaká tvoje specialita. Jsi si ale jistá, že je to stoprocentní? Že to nemůže někdo zmanipulovat?“ ptal se mě dál.

„Zatím se to nestalo. Nebo o tom nevím. A to se podle toho řídím už devět let.“

„A když se ti to podaří a opravdu je najdeš, tak co? Objevovat své staré zapomenuté já je sice fajn, ale co když už tě nikdo nebude znát? Co když z našich bývalých přátel už nikdo nežije? Navíc vůbec netušíme, jakým způsobem potens přemýšlejí. Můžou mít úplně jinou mentalitu než my, kteří už jsme přivykli osmisvěťanským a lidským zvykům. Myslíš, že bude snadné se mezi ně jen tak vrátit?“ posunul se James ve svých argumentech dál.

„Jak dlouho se mi to ještě budeš snažit rozmluvit?“ zeptala jsem se ho narovinu.

„Dlouho. Dokud tě úplně nepřesvědčím, že se pouštíš do něčeho velmi nebezpečného,“ odpověděl mi pevně a založil si ruce na prsou.

„To se ti nepodaří. Ještě nikdy jsem se nevzdala cíle, který jsem si jednou určila, a teď to nehodlám měnit,“ odporovala jsem mu.

„A co od toho čekáš?“

„Chci se konečně naučit pořádně ovládat své schopnosti, zjistit, co všechno vlastně umím. Poznat zvyky, tradice, historii a kulturu své rasy a lépe tak porozumět světu, ve kterém žijeme, protože potens jsou jedny z prvních bytostí, které ho obývaly. Dozvědět se více o síle, kterou Harry použil během poslední bitvy na zabití jedné z včelích královen, a najít způsob, jak ho probudit z kómatu.“

„Probudit Harryho bys zvládla i bez tak náročné cesty,“ prohlásil s náhlou stopou únavy v hlase. „Vážně neexistuje něco, čím bych tě od tvého pátrání mohl odradit?“ povzdechl si a protáhl se.

„Pochybuju. Proč ti vlastně tolik záleží na tom, kam půjdu?“

„Mám z toho strašně špatný pocit. Něco se pokazí a ty mě do toho zatáhneš s sebou.“

Došla jsem před masivní dvoukřídlé dveře pokryté zlatem, do kterých byly zasázené třpytící se diamanty, symboly bohatství a neskutečné moci mého rodu. Nezáleželo na tom, kolikrát jsem je už viděla, pokaždé mi vyrazily dech svou monumentálností. Už zdálky šokovaly a ohromovaly vyslance cizích krajů, kteří pak byli rádi, když vůbec před vládcem pronesli to, kvůli čemu přišli. I mě tyto dveře nyní lehce znejistily a já pomalu ztrácela chuť je otevřít. Věděla jsem ale, že se nesmím zaleknout a musím vyřešit vše, s čím jsem přišla a nad čím jsem neustále přemýšlela již několik dní.

Položila jsem svou dlaň na studený kov a zatlačila. Dveře se zcela neslyšně otevřely a mně se okamžitě naskytl pohled na obrovský sál s mramorovou šachovnicovou podlahou a velkými skleněnými okny po obou stranách místnosti, skrz něž dopadaly dovnitř oranžové, až tmavě rudé paprsky zapadajícího slunce. Přímo naproti mně se ve výklenku obklopeném těžkými červenými závěsy spadajícími až na zem tyčil mohutný trůn, na němž byl vidět tmavý obrys vysoké štíhlé postavy. Když se na mě upřely dvě žhnoucí oči, které svou bledou září dokázaly protrhnout i tu největší temnotu a zastrašily téměř každého nepřítele, namáhavě jsem polkla.

„Matko,“ oslovila jsem vládkyni všech potens, poklekla a sklonila hlavu.

„Proč jsi přišla, Keiro?“ otázala se mě žena, které jsem i přes pokrevní pouto byla jak povahou, tak vzhledem tak málo podobná.

„Musím s tebou probrat velmi důležité věci týkající se několika uplynulých událostí,“ začala jsem, když jsem se postavila a opět jsem zauvažovala nad tím, jestli dělám dobře, když se chci míchat do takovýchto záležitostí.

„Pokračuj,“ vyzvala mě Morgana a já se znova zhluboka nadechla.

„Nesouhlasím s trestem pro mého otce,“ prohlásila jsem a podívala se své matce zpříma do očí. Ta ovšem mlčela, a tak mi nezbývalo než pokračovat. „Přijde mi nespravedlivý a značně podrývá autoritu potens. Byl král! Král nemůže být jen tak vyhnán do pustého a prázdného vesmíru pouze proto, že zabije jednoho světelného člověka!“

„Problém tkví v tom, má drahá, že ten ubohý nízký, kterého tvůj otec zabil, byl vládcem rasy, se kterou nyní žijeme na jedné planetě. A my si nemůžeme dovolit bez důvodu vraždit jiné panovníky,“ pronesla Morgana nekompromisně a trochu se na trůnu narovnala.

„Silně pochybuji, že by můj otec někoho zabil bez důvodu,“ odporovala jsem a snažila se zbytečně nezvyšovat hlas do té doby, dokud to nebude nezbytně nutné.

„Ale stalo se. A pokud chceme aspoň trochu zabránit válce, která je na spadnutí, musíme světelnému lidu vyjevit vstřícnost a ochotu spolupracovat.“

„Válce už stejně nic nezabrání, tak proč se ještě připravovat o vlastního vládce?“ rozhodila jsem rukama, ale Morgana zůstávala klidná.

„Tvůj otec by nám ve svém stavu už stejně příliš nepomohl. Opatření, která jsem s tvými strýci provedla, byla nezbytná. Syn zavražděného světelného krále se zdá být nebezpečnější, než vypadá. Nemůžeme vědět, čím nás ještě překvapí, a tak se musíme co nejvíce snažit mu vyhovět,“ sdělila mi a položila své dlouhé elegantní prsty na opěrky trůnu.

„Vyhovět? Jak mu chceš vyhovět?! Ty jsi ho možná neviděla, ale já ano! Je teď králem a nezastaví se před ničím, i když viník už byl potrestán. Před očima má jen pomstu, a tu mu my z hlavy nevyženeme! Chce na svém meči naši krev a my mu jen odklízíme z cesty nejlepší bojovníky!“ nedokázala jsem se ovládnout, protože jsem se odmítala smířit s tím, že má matka vyhnala mého otce, krále potens, když je ho nejvíce potřeba. Bez něho nebude nikdo, kdo by hlídal Diega, který toužil pouze po mé zkáze, a já se už teď obávala, jak to všechno skončí.

„Bojovníků máme dost!“ zarazila mě Morgana zvýšeným hlasem a vztyčila se do své výšky úctyhodných sto devadesáti centimetrů, čímž ještě více podpořila svůj zjev nahánějící strach. Bylo zvláštní, že jsem její výšku jako jediná ze svých několika sourozenců nikdy nedohnala, ale nevadilo mi to. Uměla jsem vzbuzovat hrůzu i jinými způsoby.

„Tohoto rozhodnutí jednou budeme litovat. Doplatí na to všichni potens,“ pronesla jsem nakonec ledovým hlasem, otočila se, a když jsem vyšla z korunního sálu, prudce jsem za sebou práskla zlatými dveřmi. Zadunění se rozlehlo po celém paláci a několik sluhů i dvořanů se po mně zděšeně otočilo.

Probudila jsem se a nechala odeznít ránu těžkých dveří, která mi ještě několik minut rezonovala v hlavě. Jakmile jsem se trochu vzpamatovala, vyskočila jsem z postele, vytáhla ze skříně kabát a vylovila z něj zápisník, do kterého jsem si zapisovala postřehy ze svých snů. Výjevy z mého předchozího života sice byly většinou spíše kratší, ale často mi poskytly nesmírně zajímavé a užitečné informace, které se mi mohly hodit k celkovému pochopení mé dávné situace. Nechtěla jsem se vrátit mezi svůj druh nepřipravená a nebylo na škodu aspoň trochu tušit, kdo je kdo.

Posadila jsem se ke stolu, rozsvítila lampičku a nalistovala stranu, kde jsem si vedla záznam o jednotlivých potens. Morgana, má matka a královna potens, pro mě byla poměrně novinka. Byla sice zmíněna už v několika snech, ale tohle bylo úplně poprvé, co jsem ji zahlédla. Jediné, co mi z ní utkvělo v paměti, byly silně zářící oči, které byly ale mnohem více podobné těm osmisvěťanským než potens a zároveň působily mnohem děsivěji. Jinak ale byla žena, díky níž jsem vůbec existovala, opředena jedním velkým tajemstvím a zatím jsem si netroufala o ní vyvozovat žádné větší závěry.

Podívala jsem se na další jména na stránce. Jako první jsem si zapsala Christiana, kterého jsem už velmi dobře poznala i ve svém novém životě pod jménem Harry a který stejně jako já patřil mezi jedenáct potens, kteří zapomněli. Mé staré já ho nemělo příliš v oblibě, i když jsem se za něj měla provdat. Ve výjevech dával přednost mé mladší sestře Elise. Můj vztah k ní byl poněkud rozpačitý, protože v některých scénách jsem s ní vycházela a v jiných ji nesnášela.

Další jméno skrývalo spoustu užitečných poznatků a i tuto osobu jsem již znala ve skutečnosti. James měl být kupodivu můj strýc a nejspíš pro mě hodně znamenal, ale zároveň si až moc rozuměl s Diegem. Na dalším řádku jsem měla napsaného Alexeje, mého mladšího bratra. Ve svém novém životě jsem se s ním příliš nesblížila, protože jsme se znali jen krátce a ve snech jsem se s ním moc často nevídala.

Velmi zajímavý byl i potens, který byl kdysi očividně jedním z mých nejlepších přátel, Elliott. Potkala jsem se s ním jen ve spánku a zatím se nezdál být špatný.

Dále jsem měla zapsáno mnoho dalších jmen potens, kteří byli nejspíš dost důležití, ale žádný ze snů mi neprozradil, jak vypadají ani jací jsou. Patřila k nim například má starší sestra Adrianna, můj biologický otec a vládce potens Samuel, Harryho otec Damien a jeho matka Anna, jakýsi lord Jonathan s jeho společnicí Annikou, vévoda Phillip se ženou Dianou, mně naprosto neznámí Victor a Christopher. Další osobou byl mladý Osmisvěťan, syn krále, který byl zavražděn mým otcem. Toho jsem sice ve svých snech viděla několikrát, ale nikdy nepadlo jeho jméno a neměla jsem ani ponětí, co se s ním během války mezi potens a světelným, včelím a zvířecím lidem stalo.

Pohled mi padl na úplný konec stránky, na které bylo naškrábáno jméno, které mi z nějakého důvodu nahánělo hrůzu. Diego. Ani jeho jsem nikdy nespatřila, ale u něj jediného jsem po tom ani netoužila. Netušila jsem, co tak strašného mi provedl, že jsem ho tolik nenáviděla. Věděla jsem o něm jen to, že je stejně jako James bratrem mého otce. Proč jsem si ho ale vybrala za svého úhlavního nepřítele, mi unikalo. Mnohokrát jsem ve svých výjevech zmínila, že mě chce zničit, a toužila jsem zjistit, co na tom bylo pravdy a co ve skutečnosti udělal, i když jsem se bála toho, co se můžu dozvědět.

Předtím než jsem se pustila do odhalování své minulosti, jsem neměla ani ponětí, jak složité to vůbec může být, a některé střípky, které se mi dostaly do rukou, mě už teď děsily. Uvažovala jsem nad tím, jestli bych přece jenom neměla uposlechnout Jamese a zbytečně se nehrabat v něčem, co už by mělo být dávno pohřbené a zapomenuté. James rozhodně nebyl hloupý, a i když se staral víc o sebe než o ostatní, nebylo nikdy špatné se nad jeho radami trochu zamyslet a zvážit, jestli nemá pravdu – protože ji většinou měl. Jenže teď jsem si tím nebyla tak jistá, po všech těch letech, které jsem do pátrání po potens investovala. Pomalu jsem začínala litovat toho, že jsem se s Jamesem vůbec chtěla vidět, protože mě tak postavil před obrovské dilema: Uposlechnout ho a žít v rámci možností klidný život se svými osmisvěťanskými přáteli, nebo jít za svým cílem, jehož naplnění bylo sice nebezpečné a riskantní, ale mohlo mi poskytnout odpovědi na tolik otázek?

Vrátila jsem se v zápisníku o několik stránek dopředu a pročítala si nepřehledné a chaotické poznámky. K pochopení dávných událostí mi ještě stále chybělo až příliš mnoho scén, ale i tak jsem se už pomalu začínala orientovat.

Snad úplně nejstarší vzpomínka, která se mi vybavovala, bylo setkání v zahradě s malým osmisvěťanským princem, který mě poslední dobou dost zajímal zvlášť proto, že už se dlouho neobjevil v žádném z mých snů. Nejspíš jsme si byli velmi blízcí. Byl to ale právě on, kdo následně po smrti svého královského otce rozpoutal válku mezi potens a světelným, včelím a zvířecím lidem a přivedl mě do situace, ve které jsem se právě nacházela. Co mě opravdu mrzelo, bylo vědomí, že už je jako Osmisvěťan pravděpodobně dávno po smrti a nebude mi moct vypovědět, co se vlastně stalo.

Všechny mé další výjevy se už odehrály během války a princ se v nich už znovu neobjevil. Díky těmto scénám se mi podařilo nějak pochopit jednotlivé vztahy mezi mnou a zbylým osazenstvem paláce a také mi bylo jasnější mé vlastní myšlení a rozhodnutí, která jsem dělala, protože v mnoha případech bych už dnes neuvažovala stejně.

Zaklapla jsem blok a zasunula ho zpátky do vnitřní kapsy svého kabátu, který mi po dlouhé době připomněl jednoho Osmisvěťana, který ze mě udělal to, čím jsem dnes byla, odkázal mi veškerý svůj majetek a jenž byl už několik let mrtvý. Přestože jsem jako potens měla dobrou paměť, tvář pana Connora jsem si vybavovala jen stěží. Většinou jsem necítila nic jiného než nostalgii a jakousi směs pocitů, které už ale byly velmi slabé, utlumené a nesmírně vzdálené. Trochu živěji jsem si ho dokázala vybavit jenom v CWS, ale to bylo nyní neskutečně daleko. CWS bylo jedinou věcí, která mě ještě pojila s mými starými přáteli a obyčejným životem. A právě proto jsem musela být opatrná.

Přestože tajnou službu CWS oficiálně řídila plukovnice Bearmanová, jejím šéfem jsem byla stále já a byla to první věc, kterou jsem musela zařídit, jakmile jsem tajně opustila Osm světů, protože bylo dost pravděpodobné, že se tam Ben co nejdříve vrátí. Bearmanová a její zástupce Mouse byli kromě Jamese a Sakary jedinými osobami, jež věděly, že stále žiju. I přes ztíženou komunikaci se mi povedlo vystavět speciální zábrany v jejich myslích, protože jsem chtěla nechat Bena a stejně tak všechny ostatní v domnění, že jsem mrtvá, i když ve skutečnosti jsem na Osmi světech zanechala jenom pořezanou figurínu v krví pocákané vaně. James řekl, že to ode mě nebylo příliš fér, ale v tu chvíli jsem měla pocit, že je to to nejlepší, co mohu udělat. Nejenom kvůli nim, ale i kvůli mně. Prostě jsem potřebovala od všeho utéct, přemýšlet a hledat.

Vstala jsem, zasunula židli a začala se oblékat. Byla jsem si jistá, že jsem tuto planetu už prozkoumala dostatečně a nastal čas ji opustit, posunout se zase o kousek dál. Vzhledem k tomu, že jsem se blížila k hranicím, kde končilo osmisvěťanské pásmo vytvořených paralelních zeměkoulí, tušila jsem, že už nebudu cestovat příliš dlouho. Pokud jsem mířila správným směrem, neměla jsem to k potens už moc daleko.

Rozhlédla jsem se po prostém hotelovém pokoji, přehodila si přes sebe kabát se všemi svými věcmi a ještě za tmy budovu tiše opustila. Hned za rohem jsem se zastavila, pohlédla na noční oblohu plnou hvězd a začala v ruce vytvářet rozvířený Parvamundus. Naposledy jsem se svým vnímavým citem zaměřila na vzdálený bod, který představoval Jamese, a v duchu se uklidnila. Aspoň jedna osoba, na kterou jsem se nyní mohla spolehnout. Nechala jsem naoranžovělou kouli rozprsknout rovnou v dlani, a jakmile jsem cítila, že jsem se ocitla mimo Zemi, podvědomě jsem jako vždy zamířila směrem, odkud nejsilněji přicházela energie potens. Neměla jsem ani ponětí, jak to bude vypadat na místě, kde se nyní nacházejí. Teoreticky to mohla být jedna ze Zemí a oni mohli po celou dobu žít mezi námi. I z toho důvodu jsem se musela přesouvat tak pomalým tempem, aby mi nic neuniklo.

Nějakou chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, co se vlastně děje, a když jsem si toho konečně všimla, bylo už pozdě. Jediné, co jsem nyní cítila, byla náhlá prudká síla, která mě proti mé vůli táhla vesmírem, takže jsem absolutně ztratila kontrolu nad svou vlastní teleportací. Mé jediné štěstí bylo, že vše proběhlo tak rychle, že jsem ani nestihla začít panikařit, a stejně rychle, jako to celé začalo, to i skončilo. Dřív, než jsem se vůbec mohla vzpamatovat, jsem náhle trochu nejistě stála na pevné zemi, konkrétně na něčem, co bylo pokryto jemnou vrstvou písku. Neměla jsem ani ponětí, kde jsem, a navíc jsem zpočátku měla lehce rozostřené vidění, které mi dost zhoršovalo schopnost analyzovat okolí. Brzy jsem pochopila, že se nacházím na nějakém „náměstí“ obklopeném středně vysokými stromy porostlými hustou světlou zelení. V dálce za nimi jsem zahlédla stříbřitě se třpytící vysoké domy, které se za sebou stupňovaly až k velké světlé budově úplně nahoře. Na první pohled mi tato úchvatná a monumentální stavba naprosto vyrazila dech. Když jsem se pomalu otáčela, uvědomila jsem si, že se podobná seskupení domů nacházejí všude kolem mě. Byla jsem zcela ohromena. Jediná stavba, která se této mohla vyrovnat, byl nejspíš jen včelí Úl, a i ten by měl co dělat, aby ji dohnal.

Trochu opožděně jsem si uvědomila, že po dlažbě za mnou se rozléhají něčí kroky, které zpomalovaly a náhle se zastavily.

„Slečno, co tu děláte v tuto noční hodinu?“ zeptal se mě drsný mužský hlas. Prudce jsem se otočila, zaplavila mě vlna nasládlé pachuti a já spatřila jasně zářící oči s nádechem tyrkysové barvy, které se doširoka rozevřely.

„Má paní!“ vykřikl náhle vysoký muž a vrhl se přímo přede mě na zem.

5. KDYSI JSME SE ZNALI

Neměla jsem ponětí, jak zareagovat, protože něco takového jsem nečekala, a tak jsem pouze stála na místě a mlčela, zatímco se neznámý opět zvedl a volal někoho dalšího.

„Mortimere, okamžitě běž do paláce a vzbuď královnu!“ vyštěkl na ne příliš vysokého mladíka s pískovými vlasy, který jen několikrát překvapeně a zmateně zamrkal, jako by se neuměl rozhodnout, co přesně má udělat, a poté se teleportoval pryč. Zaraženě jsem pozorovala blednoucí světelnou skvrnu, která zbyla na místě po Parvamundusu, a přemýšlela, jestli jsem se skutečně ocitla tam, kam jsem se snažila po celou dobu dostat.

„Vítejte zpátky,“ vypadlo z muže, který se otočil a vykročil po dlážděné cestě směrem k velké budově nahoře. Předpokládala jsem, že ho mám následovat, a tak jsem se vydala za ním. Cesta k paláci byla pravděpodobně jediná chvíle, kdy budu mít čas si promyslet, jakou taktiku vůbec zvolím. Byl tu totiž jeden významný problém. Kvůli ztrátě paměti jsem neměla tušení, kdo je kdo a jak se normálně chovám, a ještě jsem se zcela nerozhodla, jestli to dám najevo, nebo ne. Potens už podle mých snů nebyli úplně stejní jako Osmisvěťané, zároveň se ale nechovali ani jako včelí lidé a já si nebyla jistá, jestli by mým dávným vztahům prospělo, kdybych jim prozradila, že v podstatě nic nevím. Bylo by strašně jednoduché namluvit mi teď naprostý nesmysl, který by mi mohl v budoucnu uškodit, a tak jsem raději nechtěla riskovat – i když předstírat, že jsem osoba, kterou téměř neznám, nebude ani trochu jednoduché. Nezbývalo mi ale nic jiného.

Než jsme se dostali do půlky cesty vzhůru, v okolních domech se začalo rozsvěcet a z oken občas vykoukly zvědavé, ale zároveň poněkud prázdné obličeje se silně zářícíma barevnýma očima. Když mě spatřili, uctivě sklonili hlavy a poté téměř neslyšitelným šepotem sdělovali své dojmy blízkým a sousedům. Bylo to zvláštní a pro mě vnitřně neskutečně matoucí, takže bylo velice těžké udržet pozornost a soustředit se na to, jak se mám tvářit. Nikdy jsem si nepomyslela, že se setkám s tolika potens, a jejich duševní energie, která mě neustále na každém kroku obklopovala, mi vše dělala ještě těžší. Najednou jsem si připadala slabá, jako by se mě všechny ty aury okolo snažily zatlačit do země. Neměla jsem ani ponětí, jak si na tohle zvyknu, a byla jsem ráda, že ještě vůbec stojím na nohou, natož abych s někým vedla smysluplnou konverzaci, nebo dokonce používala své vlastní síly. Pomalu jsem začínala litovat, že jsem se víc nepřipravila pro případ, že by se stalo přesně tohle a já stanula u cíle dřív, než jsem vůbec chtěla. Tohle nemohlo dopadnout dobře, to jsem věděla už teď.

V okamžiku, kdy jsme prošli velkou kovovou bránou, se domy rozestoupily a šepot ustal. Zavládlo neskutečně příjemné ticho a jediné, co narušovalo náhlý klid, byla rozsvěcující se okna ve velké mramorové stavbě před námi. Cítila jsem, jak se mi žaludek sevřel nervozitou, což se mi nestalo již velmi dlouho. Až teď jsem si uvědomila, že i obyčejný strážný, který mě našel, si mě po tolika letech pamatuje, z čehož se dalo vyvodit, že je téměř jisté, že tu skutečně bude někdo, kdo mě kdysi dobře znal a kdo mi bude schopný popsat mou minulost. Můj po dlouhé době smysluplný sen se naplní. Nemohla jsem tomu uvěřit a v duchu jsem se ušklíbla Jamesovi, který nevěřil, že se mi to povede.

Došli jsme až k obrovským dveřím na konci nádvoří, před kterými na každé straně stál jeden potens. Oba dva na mě nevěřícně vytřeštili oči a ještě dlouho poté, co jsem přešla celou místnost již uvnitř paláce a blížila se k další stráži u vchodu do korunního sálu, jsem cítila jejich nechápavý a ohromený pohled v zádech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osm světů: Rodina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.