© Marcela Remeňová / 2014

www.osmsvetu.cz

Rychlým krokem jsem procházela honosnou chodbou vyzdobenou mramorovými sloupy, sochami, luxusními obrazy s pozlacenými rámy a dlouhými, těžkými, na zem spadajícími závěsy hustě protkanými vzory. Byla to jedna z hlavních chodeb několik milionů let starého Morganina paláce, který by při troše štěstí mohl být do pár tisíciletí můj. Avšak ani tohle obrovské dědictví, které by mi nyní jako nejstarší z rodu mělo připadnout, nedokáže vynahradit nucený odchod mého otce Samuela a mé starší sestry Adrianny do vyhnanství a ani zmírnit následky hrůzné války, která s chutí ničila vše, co jsem za celý svůj život vybudovala. Adrianna, kterou jsem měla podstatně radši než mladší sestru Elisu, mi scházela nejvíc.

Když se mi znovu vybavily všechny události z předchozích pěti let, zlostně jsem zaťala pěsti a ještě víc zrychlila, takže po pár metrech jsem už skoro běžela. Dlouhé fialové hedvábné šaty, které jsem měla na sobě, za mnou neposlušně vlály, stejně jako bude už za několik hodin vlát můj bojový plášť.

Prudce jsem zabočila doprava a v tu chvíli jsem z jednoho sálu ve vedlejší chodbě zaslechla hluboké mužské hlasy. Zarazila jsem se uprostřed pohybu přesně tím způsobem, jaký jsem milovala a který tolik lidí nesnášelo, protože se nedal předvídat a podle fyziků byl kvůli setrvačnosti prakticky nemožný. Ustrnula jsem na místě, ztlumila na minimum svou sílu, která se do té doby rozlézala všude kolem, a zaposlouchala se do rozhovoru.

„…nemáš se čeho bát. On jí nic neprozradí. Nezná naši sílu a věří hrozbě, že bychom ji byli schopni zabít. Navíc to neumí použít, dokonce ani pořádně neví, že to má, natož, aby jí to mohl předat. Pouze něco tuší…,“ přesvědčivě opakoval Diegův chladný hluboký hlas, z jehož zvuku mrazilo i mě. I když jsem se těsně před bitvou nechtěla nechat zdeptat Diegovými kecy, trochu jsem se stáhla a ještě víc nastražila uši. Sálem zazněl řezavý nervózní smích druhého muže, Diegova bratra.

„Myslíš!? Bitva mezi jedenácti potens a světelným, včelím a zvířecím lidem je přece až zítra a on tak má ještě několik hodin na to, aby jí vyklopil všechno, co slyšel. A pak by společně mohli objevit jeho sílu…,“ zamíchal se do rozhovoru James svým drsným hlasem, který mu ale dnes na rozdíl od jiných dnů lehce přeskakoval a prozrazoval, jak je nervózní. Soustředěním jsem až svraštila obočí a urputně se snažila pochopit, o čem to ti dva mluví.

„Vidíš to moc černě. I kdyby za ní běžel hned teď a chtěl jí to předat – a to počítám i s variantou, že o své síle ví –, nic by nestihli. A navíc, i když to tak možná nevypadá, Christian ji miluje. Nikdy by nedal v sázku její život,“ prohlásil Diego zcela klidně. Z obličeje mi vymizel veškerý výraz a nejspíš i barva. Baví se o Christianovi a Elise. To jsem přece mohla čekat.

„A cítí k němu Keira to samé? Protože jestli ano…“ Z těchto slov mi překvapením poklesla brada a já nevědomky vypustila část své zadržované síly. V tom okamžiku utichl Jamesův hlas, a než jsem stačila jakkoliv zareagovat, ucítila jsem za krkem Diegův horký dech.

„Vždycky jsem toužil vyzkoušet, jestli to na tobě bude fungovat taky,“ zašeptal mi škodolibě do ucha a směrem od žaludku se mi po těle začal šířit mrazivý pocit doprovázený mravenčením. Bez jediného hlesnutí jsem upadla do bezvědomí.

Probudila jsem se ve své posteli a vůbec nechápala, jak jsem se do ní dostala, nehledě na to, že jsem usnula v šatech, které teď byly naprosto zmuchlané. Rychle jsem vyskočila, převlékla se do bojového oblečení, svázala si vlasy do drdolu a k pasu připnula pochvu s mečem. Pak jsem se ještě jednou zamyslela nad včerejším večerem. Měla jsem neustále pocit, jako bych na něco strašně důležitého zapomněla, ale nemohla jsem si ani za nic vzpomenout. Nakonec jsem to nechala plavat a vykročila vstříc novému dni a bitvě, která měla mnohé změnit.

1. LARA

Seděl jsem na nepohodlné plastové lavici, obklopen bílými nemocničními zdmi, a i přes značný nedostatek informací jsem se snažil pochopit, co se vlastně stalo. Vše se odehrálo strašně rychle a v naprostém chaosu, takže až teď jsem měl možnost si pořádně utřídit myšlenky. Když jsem se po setkání s Harrym vracel domů, měl jsem celkem uspokojivý a příjemný pocit, že jsem si konečně ujasnil několik dlouho nevyřešených, ale celkem podstatných věcí, avšak když jsem přijel ke svému domu, tento pocit velice rychle zmizel. Od chvíle, kdy jsem vystoupil ze svého policejního auta, se všechno tak nějak semlelo dohromady. Nejprve se mi vrhla do náruče s pláčem Eleanor a pak nás a také Freda se Samanthou naložil bez jakéhokoliv vysvětlení do velké limuzíny neznámý muž jménem Smith, který se mi ani trochu nezamlouval, a odvezl nás do nemocnice. Cestou jsem se snažil nejdřív uklidnit roztřesenou a vzlykající Eleanor, a tak jsem stále pořádně nechápal, co se vlastně přihodilo. První informace se mi dostalo až po chvíli rychlé jízdy, když do té doby vykulený Fred na moji opakovanou otázku zamumlal něco, v čem jsem zaslechl „Lea“. Přestože mě polila hrůza, radši jsem se dál na nic neptal, aby se Eleanor znovu nepustila do pláče. Až v nemocnici jsem pochopil, že to byla chyba, protože jsem rozhodně nebyl připravený na to, co jsem spatřil na jednom z pokojů jednotky intenzivní péče. Nepamatuji si, kdy jsem naposledy viděl nějakého člověka v tak hrozném stavu, a jestli vůbec někdy. A ani v těch nejtemnějších nočních můrách bych si nedokázal představit, že obětí tak brutálního útoku se stane naše Lea. Nejdřív jsem ji ani nepoznal. Měla potlučený obličej a všude, kde její kůži nezakrývaly obvazy, vykukovaly modřiny, podlitiny a hrozivě rozšklebené krvavé šrámy. Eleanor po pár vteřinách omdlela a sesunula se mi do náruče a já se jí ani nedivil, protože se mi taky pořádně zamotala hlava. Ještě víc mě ale vyděsil rozhovor s doktory. Podle nich byla zranění velmi vážná, Lea ztratila spoustu krve, a ať dělali, co mohli, její stav byl od doby, co ji přivezli, stále stejný. Stále stejně bezútěšný.

Chodbou kolem mě proběhla zdravotní sestra. Narovnal jsem se a zhluboka nadechl. Snažil jsem se přijít na to, jak bych mohl Lee pomoct. Cítil jsem, jak mnou pomalu prostupuje beznaděj, a tak jsem se rozhodl, že bych ji mohl zkusit vyléčit osmisvěťanským způsobem. Kolem pokoje se ale neustále pohybovala spousta doktorů a sestřiček, před kterými jsem se se svými schopnostmi vytasit nechtěl, a tak jediné, co jsem mohl prozatím udělat, bylo čekat, až se naskytne ta správná příležitost.

Šanci konečně něco podniknout jsem dostal až za několik minut. Chodba najednou vypadala vcelku prázdně, a tak jsem vstal z nepohodlné lavice, připlížil se k pokoji, ve kterém ležela Lea, a nepozorovaně vklouzl dovnitř. Pohled na ni mě opět zcela vyvedl z rovnováhy a chvíli trvalo, než jsem se vzpamatoval. Tíživé ticho narušovalo jenom nepravidelné pípání přístroje, který sledoval její slábnoucí životní funkce. Pomalu jsem se přibližoval k bílému lůžku, na kterém se odráželo namodralé světlo monitoru, a v dlaních jsem shromažďoval energii. Než jsem však stihl cokoliv udělat, ozval se za mnou mužský hlas.

„To nemá smysl. Už jsem vyzkoušel vše a nic nefunguje.“

Prudce jsem se otočil a energie z mých rukou vyprchala. O vybledlé šedivé dveře se opíral muž, který mi ještě před pár hodinami pomáhal s vyšetřováním vraždy prezidenta – Ben Clain.

„Co… co tady děláš?“ vykoktal jsem nevěřícně.

„Co bych tu dělal? Jsem její kolega a jsem tu ze stejného důvodu jako vy,“ odpověděl chladně. Chvíli jsme tam oba jen tak stáli a nevraživě na sebe hleděli.

„Pojďme si popovídat ven,“ požádal jsem ho stručně, bez jakéhokoliv náznaku emocí v hlase. Ben pouze přikývl a uvolnil dveře. Když jsem vyšel z pokoje, Fred, který se mezitím vrátil s kelímkem kávy od automatu na konci chodby, se na mě překvapeně a tázavě podíval. Posunkem jsem mu naznačil, ať se na nic neptá, a následoval jsem Bena přes skleněné lítací dveře do vedlejšího oddělení, ve kterém teď nebyla ani noha. Ben zašel za roh a opřel se o bílou zeď.

„Tak o čem si chcete popovídat?“ zeptal se mě kousavě. Rozhodl jsem se jít rovnou k věci:

„Co se stalo?“

„S Leou? To bych taky rád věděl,“ prohlásil arogantně. Cítil jsem, že se ve mně pomalu zvedá nahromaděný vztek, a došlo mi, že je jen otázkou času, jak dlouho ho ještě udržím na uzdě.

„Ty to ale víš,“ zavrčel jsem.

„Nevím,“ odsekl rázně Ben. V tu chvíli jsem se přestal ovládat a všechno, co jsem poslední hodinu v sobě dusil, se prodralo ven. Popadl jsem ho za košili a přitlačil ještě víc ke zdi, o kterou se opíral.

„Co – se – Lee stalo?!“ zařval jsem mu přímo do tváře a měl obrovskou chuť mu jednu vrazit. Ben zlostně přimhouřil oči.

„Neznám podrobnosti. A navíc, proč bych vám měl sakra něco říkat?!“ Poslední slova už taky křičel. Chtěl jsem mu pěkně rázně říct, že se musím dozvědět vše, protože jsem její otec, ale Ben se rozhodl mluvit dál, přestože si tím tak trochu protiřečil s předchozí větou.

„Netuším, jak se to semlelo! Celou noc hledám nějakýho pitomýho vraha, a když se vrátím, najdu absolutního šílence, který se do té doby vydával za normálního agenta a který málem Leu ubodal k smrti!“ zaječel Ben. Na chvíli nastalo ticho. Pak jsem už o něco tišeji promluvil já.

„Slyšel jsi o Harrym?“ zeptal jsem se, ale nečekal jsem na jeho odpověď, protože jsem tušil, že bude znít ano.

„Víš, dost mi ho teď připomínáš. Doufal jsem, že ty jsi jiný. Věřil jsem, že ty Leu ochráníš. Ale spletl jsem se. Jsi úplně stejný,“ dokončil jsem už skoro šeptem. Ben zrudl, což bylo na jeho světlé pleti vidět ještě víc než u jiných lidí. Na chvíli se zatvářil, jako by mě chtěl teď a tady na místě zabít, ale pak zavřel oči. Myslel jsem si, že se uklidnil, ale v okamžiku, kdy otevřel již své zářivé osmisvěťanské oči, bylo jasné, že se ještě víc naštval. Neváhal jsem a také jsem se přeměnil do osmisvěťanské formy.

„Co – jste – to – řekl?!“ zasupěl Ben a šedé bělmo v jeho očích se změnilo na černé.

„Že jsi stejný jako Harry – ten nájemný vrah, co se pokusil Leu zabít!“ vmetl jsem mu do tváře. Benův obličej se zkřivil do zlostné grimasy, oběma rukama se mi vrhl po krku, a kdyby se v tu chvíli na chodbě neozvaly kroky, nejspíš by mě uškrtil. Oba dva jsme prudce trhli hlavami směrem k příchozímu, zatímco mi Ben stále svíral krk a já se ho snažil odstrčit. Ve dveřích najednou stál Fred a jeho výraz se mi ani trochu nelíbil, protože jsem podvědomě cítil, že nemá nic společného s naším zápasem. I Ben si uvědomil, že něco není v pořádku, a pustil mě. Fred vypadal strašně: byl bílý jako stěna, oči vytřeštěné dokořán.

„Lea… Lea… j-je… mrtvá,“ zašeptal a vypadal, že se každou chvílí sesype na zem. Nechápavě jsem na něj zíral a doufal, že jsem jen špatně rozuměl. Jeho slova mi nedávala absolutně žádný smysl. Naše Lea… přece nemohla být mrtvá. Znal jsem ji od jejích pěti let. Byla to obyčejná holka. To není možné. Přece… nemohla umřít. Začala se mi podlamovat kolena, a tak jsem se rychle posadil na lavici. Fred odvrávoral nejistým krokem chodbou pryč, jako by byl duchem nepřítomen. Ben chvíli strnule stál na místě se zrakem upřeným do bílé zdi a pak se zhroutil na lavici vedle mě. Opřel se lokty o kolena, sklonil hlavu a sepjal ruce na temeni. Chvíli bylo ticho. Strnule jsem seděl rovný jako pravítko. Ben vedle mě se roztřásl.

„Sakra,“ zašeptal a začal se ještě víc třást.

„Sakra!“ řekl už víc nahlas.

„SAKRA!“ zařval na celou chodbu, zatímco já se snažil ubránit naprostému smutku a beznaději. I když jsem dění kolem příliš nevnímal, otevírající se dveře a něčí kroky mě donutily zvednout hlavu. Otočil jsem se v naději, že se vrací Fred a bude křičet, že to celé byl omyl a Lea stále žije. Chodbou však kráčela vysoká mladá žena s blonďatými vlasy spletenými do dlouhého copu, v šedém tílku a volné růžové sukni sahající po kolena. V tu chvíli mě napadlo, že je oblečená hodně nalehko, víc jsem si jí nevšímal a sklopil pohled k zemi. Pak jsem ale znovu zvedl zrak, protože neznámá se zastavila přímo přede mnou. Na tváři měla potutelný úsměv a promluvila příjemným zvonivým hlasem.

„Vy jste Thomas Layer, nevlastní otec Ley, že? Jsem ráda, že vás konečně poznávám osobně! Jsem Lara Clainová, těší mě!“ Pak se přátelsky otočila na mého naprosto překvapeného spolusedícího: „Ahoj, Bene…“

2. RYCHLÉ ROZHODNUTÍ

Prodírala jsem se hustým pralesem k nedalekému palouku, stejně jako před dvěma lety, akorát s mnohem větší vervou. Ani tentokrát jsem nechápala, co tady vlastně dělám. Když jsem ležela celá potlučená, pořezaná a postřelená na chladné podlaze ve skladišti podzemního areálu CWS, myslela jsem si, že umírám. Asi jsem ale ještě nezemřela.

Konečně jsem se dostala přes hustý porost a spatřila Laru sedící uprostřed palouku.

„Ahoj Leo,“ pozdravila mě zvesela.

„Nazdar,“ zamručela jsem v odpověď. Teprve pak jsem si všimla podivné záře, která z ní vycházela.

„Proč jsem tady?“ zajímalo mě.

„Už brzy se dostanu ven,“ řekla Lara. Odpověď na mou otázku to sice nebyla, ale nepřerušovala jsem ji. „Potřebuji k tomu ale tvoje svolení,“ pokračovala a tázavě se na mě podívala.

„Moje svolení? Na co?“

„Abych se odsud dostala, potřebuji, aby bariéra vytvořená tvým tělem, která mě tady zadržuje, byla co nejslabší. A aby se tak stalo, musíš být zároveň velmi oslabená i ty. Jelikož už ses několikrát ocitla v životu nebezpečných situacích a byla jsi mnohokrát zraněná, bariéra je teď mnohem tenčí. Myslela jsem, že se její rozpad dovrší tím, co všechno ti udělal Tim. Ale pořád to nestačí.“

Začala jsem chápat, kam její plán směřuje, a vůbec se mi to nelíbilo.

„Vymyslela jsem proto způsob, který mě dostane ven a tebe možná rychle vyléčí,“ pokračovala Lara. „Potřebuji, abys zemřela. Samozřejmě jenom na chvíli! Abych zabránila tomu, že by ses už neprobrala, vložím do tebe část své životní energie. Tu ale aktivuji, až když budu venku.“ Lara domluvila a čekala na můj názor.

„Jsi si jistá, že to bude fungovat?“ zeptala jsem se podezřívavě. „Abych přece jenom nezůstala mrtvá navždy.“

„No, je sice pravda, že to dělám poprvé, ale naprostá většina mých kolikrát šílených experimentů mi vyšla, takže věřím, že ani tohle nebude výjimka,“ prohlásila Lara a zářivě se na mě usmála.

„Hm, to mě těší…,“ zamumlala jsem. Došlo mi, že stejně nemám na výběr. Musela jsem na Lařin plán přistoupit. „Tak dobře. Pojďme na to. Udělej vše rychle, ať už to máme za sebou!“ řekla jsem odvážně, i když jsem se tak vůbec necítila. Lara se spokojeně usmála a zavřela oči. Když je zase otevřela, rozzářily se a jejich jas se rozlil do všech stran. Projel mnou chlad i teplo zároveň a měla jsem pocit, že se propadám do trávy pod sebou.

Trhavě jsem se nadechla a v návalu strachu, že se dusím, jsem si z hlavy strhla prostěradlo. Posadila jsem se a snažila se rozkoukat kolem sebe, což nebylo vůbec lehké, protože jsem měla přes jedno oko obvaz. Uvědomila jsem si, že jsem v nemocničním pokoji, obklopená několika přístroji. Bylo však divné, že většina z nich je vypnutá. „Když jsem byla v nemocnici naposledy, byla jsem připojená ke všem těm kapačkám a monitorům. Proč ne teď?“ zeptala jsem se nahlas spíš sama sebe, a proto mě překvapilo, když se mi dostalo odpovědi.

„Doktoři si mysleli, že jsi mrtvá, tak k čemu kapačky? A proto tě i celou přikryli prostěradlem!“ Trhla jsem sebou a podívala se do levého rohu pokoje. Opravdu tam stála! Její oči už nezářily jako předtím. Sice byly velmi jasně modré, ale jinak se ničím nelišily od očí obyčejných lidí.

„Vyléčila jsem téměř všechna tvoje zranění a ty si toho ani nevšimneš!“ dodala Lara uraženě a potřásla hlavou. Sundala jsem si obvazy a po většině mých ran opravdu zbyly jen úzké vybledlé jizvy. Než jsem jí stačila poděkovat, hodila mi do klína oblečení. Poznala jsem jen svůj kabát, který jsem dostala od pana Wagnera… tedy vlastně pana Connora. Naštěstí jsem ho v době Timova útoku neměla na sobě, a tak nebyl děravý ani špinavý od krve, a i když to byl dárek od někoho, kdo mi tolik lhal, byla jsem teď ráda, že ho mám. Akorát mi vrtalo hlavou, jak se k němu Lara dostala. Ještě víc mě ale potěšilo, když jsem v jedné kapse nahmatala řetízek s klíčkem a vyprchaly tak mé obavy z toho, že se ztratil. Ostatní oblečení jsem neznala, ale líbilo se mi. Upnuté černé tričko s dlouhými rukávy mělo zvláštní límeček podobný tomu u košile a zip, který sahal až na prsa. Kalhoty vypadaly na první pohled jako džíny, protože měly stejnou barvu, ale ve skutečnosti byly hodně elastické, měkčí a pohodlnější. Celý tento zajímavý outfit zakončovaly vysoké hnědé kozačky sahající zhruba ke kolenům, ozdobené velkými přezkami.

„Rychle se obleč. Já mezitím půjdu utěšit ty naše tři hromádky neštěstí – Bena, Freda a Thomase. Najdeš mě v chodbě napravo,“ oznámila mi Lara, na stěnu načrtla prstem obrys dveří a prošla… zdí. Asi nechtěla být spatřena, jak vychází z mého pokoje.

Natahovala jsem si kalhoty a stále nemohla uvěřit tomu, co se stalo. Moje tělo bylo nyní sice plné jizev, ale tak zahojených, že to vypadalo, jako by se střetlo s Timovým nožem ne dnes, ale před několika lety. A to, že Lara už není mou součástí, nejspíš znamenalo konec všem mým prapodivným snům. Jestli je to dobře nebo ne, jsem ale teď nedokázala posoudit, a tak jsem se rozhodla nic prozatím neřešit.

Oblečení mi padlo dokonale. Přehodila jsem si přes sebe kabát, zhluboka se nadechla a byla připravená opustit pokoj. Doufala jsem jenom, že s vysvětlením mé rodině, proč jsem živá a skoro zdravá, mi pomůže Lara.

Vyšla jsem na chodbu a opatrně za sebou zavřela dveře. Jako prvního jsem si všimla bledého Freda, který zkameněle seděl na plastové lavici před mým pokojem a vůbec si nevšiml, že z něho právě někdo vyšel.

„Frede?“ řekla jsem potichu. Vyskočil z lavice, jako by do něj uhodil blesk, nevěřícně na mě zíral a na prázdno otevíral a zavíral pusu. Pokusila jsem se o úsměv a snažila se vymyslet, co bych mu měla říct.

„L-Leo? To… to není možný! Jak to, že žiješ?!“ zachraptěl Fred.

„Prostě žiju,“ řekla jsem, pokrčila rameny a dodala: „Lařina zásluha.“

Fred si mě ještě chvíli vykuleně prohlížel, pak ke mně přistoupil a dlouze mě objal. Překvapeně jsem zalapala po dechu v jeho drtivém sevření. Když mě opět pustil, doplnil jeho zmatený výraz na tváři i lehký nádech červeně.

„Lařina zásluha?“ zopakoval pak po mně nechápavě. Pohledem jsem se snažila Laru najít a zahlédla ji za skleněnými dveřmi ve vedlejší chodbě, jak mluví s Benem a Thomasem.

„Jo. Lara ti vysvětlí, co se stalo,“ prohlásila jsem, popadla Freda za ruku a táhla ho k nim. Stačili jsme ale udělat jen pár kroků a zastavil nás Samantin hlas, který se ozval z opačného konce chodby.

„Frede? Je tu nějaká ženská, která tvrdí, že zná Leu, a chce s ní mluvit… A nechce pochopit, že s ní už prostě mluvit nemůže…“

Když jsem se otočila, spatřila jsem svoji nevlastní sestru Samanthu, ale připadalo mi, jako bych se dívala na někoho úplně jiného. Tón hlasu, kterým promluvila, postrádal jakýkoliv nádech její obvyklé namyšlenosti. Dokonce vypadala trochu sklesle. Projel mnou příjemný pocit – má domnělá smrt jí očividně nebyla lhostejná a já si uvědomila, že mě asi přece jenom má trochu ráda, i když to za celých těch uplynulých patnáct let nedávala moc najevo. Za jejími zády nahlédla do chodby žena se zvědavým výrazem a hřívou hustých černých vlasů proložených výrazným červeným melírem – okamžitě mi bylo jasné, že „ženská“, která nechtěla Samantě uvěřit, že už se mnou nepromluví, byla agentka Cassandra z CWS.

„No vidíš, není mrtvá,“ řekla Cassy a vyrazila směrem k nám kolem naprosto udivené Samanthy, která zkameněla na místě a jen na mě nechápavě zírala. Nervózně jsem se na obě pousmála a otočila se zpátky ke dveřím, ze kterých už mezitím vyšla Lara s Thomasem a Benem. Ve stejnou chvíli se na chodbě objevila i omámeně vypadající Eleanor, která se při pohledu na mě málem skácela k zemi. Naštěstí se celé situace hned chopila Lara. Všechny nás rychle odvedla zpátky do pokoje, ve kterém jsem ještě před chvílí ležela, abychom nevzbudili zbytečný zájem personálu nemocnice, a tam trpělivě, ale stručně vysvětlila, co se vlastně stalo, kde se tu vzala a jak to, že žiju. I když jejímu vysvětlení všichni nejspíš porozuměli, dál vypadali zmateně.

„Tak, a to je vše, co bych vám ke svému znovuzrození a Leinu uzdravení mohla říct. Nějaké dotazy?“ zeptala se Lara svým zvonivým hlasem, a když všichni zpomaleně zakroutili hlavami, po krátké odmlce pokračovala. „Je tu ještě něco, co bych potřebovala vyřídit. Teď se musím okamžitě vrátit na Osm světů, a i když jsem patnáctý stupeň, bylo by bezpečnější, kdybych se nevracela sama. Mám totiž takový zvláštní a neodbytný pocit, že se tam stalo něco velmi závažného. S Benem a Cassy počítám jaksi automaticky,“ dodala a oni oba mlčky přikývli. Pak se tázavě podívala na Thomase.

„Jako… teď hned? Vy chcete, abychom se jen tak všichni sebrali a teleportovali na Osm světů?“ zeptal se Thomas překvapeně a nevěřícně. Lara přikývla, jako by to byla naprostá samozřejmost. Podívala jsem se, jak na její žádost zareagují ostatní: Fred se napřímil a v očích se mu objevily radostné jiskřičky, zatímco Samantha nešťastně sklopila pohled.

„Bude to jen na chvíli! Jakmile se ujistím, že je všechno v pořádku, budete se moct vrátit na Zemi,“ naléhala Lara na Thomase, který nebyl jejím nápadem moc nadšen. Já se nijak nevyjadřovala, ale představa, že bych se mohla podívat na Osm světů, se mi rozhodně víc než zamlouvala.

Do rozhovoru se najednou překvapivě zamíchala Eleanor a společně s Larou začala přemlouvat Thomase, který po chvilce nakonec podlehl Lařinu medovému hlasu a souhlasil s krátkým výletem na vzdálených Osm světů. Uznal, že než abych zůstala na Zemi sama, bude pro mě bezpečnější se této výpravy zúčastnit také. S tím, že z nemocnice za bílého dne zmizela mrtvá dívka, si už bude muset poradit někdo z doktorů.

Celá naše skupinka se pak rozestoupila, jak jen nám to dovolovala velikost pokoje. Po mé pravici stála Lara, Ben a Cassy a z druhé strany doplňovali kruh Thomas, Eleanor, Fred a Samantha. Lara pak před sebe natáhla ruku a po pár vteřinách se v ní začal vytvářet zářivě žlutý Parvamundus, velmi podobný tomu, který vytvořil Thomas, když jsme se přesouvali poté, co na mě Harry zaútočil. Upřela jsem do koule svůj pohled a nespustila z očí to podivné klubko tancujících plynů ani ve chvíli, když ho Lara vyhodila do vzduchu. V tom okamžiku jsem opět měla pocit, že se má mysl odpoutala od těla a volně si letí vesmírem. Nevím, jestli to bylo tím, že cesta na Osm světů byla delší než jen z jedné planety Země na druhou, anebo tím, že už jsem se neteleportovala poprvé, ale chvílemi se mi zdálo, že vidím záblesky hvězd, měsíců i planet.

Když jsem však náhle ucítila podivný záškub a Parvamundus přede mnou se rozdělil na několik částí, bylo mi jasné, že je něco špatně.

3. DRUHÝ ZÁSTUPCE VELITELE

Když jsem se teleportovala poprvé, překvapilo mě, že i přes tu obrovskou vzdálenost, kterou mé tělo urazilo, jsem byla po přesunu stále ve stejné poloze jako předtím. Takhle to mělo být i teď, a proto jsem byla značně zmatená a překvapená, když jsem zády tvrdě dopadla na bahnitou zem. Než jsem se vůbec stačila postavit a rozhlédnout po okolí, objevilo se nade mnou něco obrovského a já se na poslední chvíli stačila odkulit pryč od klepeta, které se o vteřinu později zarazilo do země přesně v místě, kde jsem měla předtím hlavu. Využila jsem situace, že se gigantický krab snažil vypáčit zaryté klepeto, rychle se zvedla a zašátrala v jedné z kapes kabátu, jehož obsah se mi teď rozhodně hodil. Když se ke mně krab otočil, už jsem v ruce pevně svírala delší nůž. Nebyla jsem si jistá, jestli se mi to pouze nezdálo, ale na chvíli jsem měla pocit, jako bych v očích té stvůry zahlédla pobavení a posměch. Ani jsem se tomu nedivila. Mě by taky pobavilo, kdyby se mnou chtěl bojovat mravenec s párátkem. V okamžiku, kdy proti mně přerostlý krab znovu vyrazil, mi došlo, že i přes můj perfektní výcvik se nemůžu proti něčemu takovému bránit pouze nožem. Hlavou mi krátce probleskla myšlenka, kde jsou Lara a ostatní, ale pak jsem přemýšlení musela nechat stranou a začala jsem uskakovat před sérií výpadů. Občas jsem máchla nožem v marné snaze seknout do útočícího klepeta, ale stvůra byla příliš rychlá a mně nezbývalo nic jiného než jenom pořád uhýbat. Tato taktika ale skončila ve chvíli, když jsem narazila zády do vysoké zdi. Tentokrát jsem v krabových očích zahlédla vítězoslavné jiskřičky. Naposledy se proti mně rozmáchl… a celé jeho klepeto odletělo stranou. Vůbec jsem nechápala, co se to vlastně stalo, ale najednou přede mnou stál vysoký hnědovlasý muž v dlouhém zeleném kabátě, se zakrváceným mečem v ruce. Ještě dvakrát lehce švihl zbraní a zrůda se rozpadla na dvě půlky. Nebyl to zrovna pěkný pohled.

Neznámý vytáhl z vnitřní kapsy svého kabátu kus hadru, pečlivě očistil meč od krve a pak ho zasunul do pochvy, která se mu houpala u boku. Až potom se otočil ke mně. Překvapeně jsem zamrkala. Na chvíli jsem nabyla dojmu, že se dívám na Thomase, akorát o dvacet let mladšího a s hnědými vlasy. Pak se ale muž usmál a ten zvláštní pocit se rozplynul.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. Přikývla jsem a zastrčila nůž do kapsy. Mladý muž byl oproti mně o dost vyšší a i přes kabát, který mu sahal až pod kolena, byla vidět jeho svalnatá postava. Do oválného obličeje, kterému vévodily zářivé osmisvěťanské oči a široký úsměv, mu spadaly lehce zvlněné hnědé vlasy. Pod rozepnutým kabátem jsem zahlédla volnou bílou, trochu ušmudlanou košili, napůl zastrčenou v tmavě hnědých kalhotách, které doplňovaly vysoké černé jezdecké boty. Na první pohled na mě zapůsobil milým a sympatickým dojmem.

„Fajn. Já jsem Matt a myslím, že bychom měli radši zmizet, než se tu objeví další jemu podobní,“ prohlásil a ukázal na zbytky kraba. Pak šikovně překročil hromádku suti, vyhnul se rozbitému a zrezlému dětskému kočárku a rychlou chůzí se vydal po zpustošené ulici.

„Lea, těší mě,“ křikla jsem za ním. Nebyla jsem si jistá, jestli můžu svému zachránci i nadále věřit, ale jinou možnost jsem neměla a rychle jsem vykročila za ním. Pořád jsem byla trochu zmatená, ale nechtěla jsem se na nic ptát, dokud nedorazíme na nějaké bezpečnější místo. Cestou jsem se rozhlížela po okolí. Nedaleko vysoké budovy bez střechy, u které jsem přistála, bylo zarostlé dětské hřiště a na obě strany od něj se táhla ulice lemovaná řadou polorozpadlých rodinných domků. V dálce jsme zahlédla několik činžáků s vymlácenými okny. Všechno kolem bylo šedivé, zchátralé, zarostlé trávou a křovím. Měla jsem dojem, že se nacházím spíš na předměstí New Yorku, které obyvatelé opustili po nějaké přírodní katastrofě, než na Osmi světech.

Po chvíli chůze ulicí s popraskaným asfaltem jsme došli k budově s oprýskanou zdí, která nejspíš kdysi bývala obchodem se zahradními potřebami. Jedna z jejích stěn byla sesunutá a proměnila se ve velkou hromadu cihel. Matt se rozhlédl, jestli nás nikdo nesleduje, pak si přidřepnul k nenápadnému křoví, položil ruku na zem a zašeptal několik slov v latině, která jsem ani neznala. Až teď mi došlo, že na mě mluvil latinsky i předtím, když se mi představoval.

Zem před námi se propadla stejně, jako tomu bylo u vchodu do CWS, a nám se naskytl pohled do slabě osvětlené chodby, která se pozvolně svažovala dolů. Matt vklouzl dovnitř, počkal na mě a pak vchod opět několika slovy uzavřel. Mlčky jsme kráčeli chodbou dál a ta se postupně zvětšovala a po chvíli svou šířkou a šedými stěnami začala připomínat spíše nějaký tunel, ve kterém jezdí auta.

„Tady bychom už měli mít klid. Před námi je ještě kus cesty, takže máme dost času si trochu promluvit. Mám několik otázek, pokud ti to nevadí,“ řekl Matt a rychlou chůzí pokračoval dál širokým tunelem.

„Jsi Osmisvěťanka, Leo?“ začal s vyptáváním a já pouze zavrtěla hlavou. Matt se na mě překvapeně podíval a dal mi tím jasně najevo, že moc lidí na Osmi světech neviděl. „Takže jsi přišla s nějakými Osmisvěťany. Měla jsi celkem štěstí, že jsi vůbec přežila.“ Pak mě poučil: „Až dorazíme do cíle, nahlásíš se na ústředním vstupním terminálu. Ti, co se přesouvali s tebou, pravděpodobně budou na nějakém jiném Světě. Pokud to bude možné, co nejdřív je sem necháme teleportovat,“ řekl Matt a chtěl pokračovat, ale já se neudržela a skočila mu do řeči.

„Co se stalo? Jak to, že jsme po teleportaci nezůstali spolu?“

„Jo, promiň, neuvědomil jsem si, že neznáš aktuální situaci na Osmi světech. Vím, že informace o tom, co se tady děje, se jen těžko dostávají ven. Snažíme se sice přivolat na pomoc co nejvíce Osmisvěťanů žijících jinde, ale přichází jich jen velmi málo. Viděla jsi tu zcela zpustošenou krajinu a z útoku kraba jsi jistě pochopila, že Osmisvěťané jsou v ničivé válce. Před několika lety jsme byli značně oslabeni jiným válečným konfliktem, a než jsme se stačili z tohoto oslabení zcela vzpamatovat, zaútočili na nás znovu nepřátelé, kteří na sebe berou podobu hmyzu a dalších bezobratlých živočichů jako ten krab, co na tebe zaútočil. Proto se pro ně vžil název hmyzáci. Je jich ohromné množství a ti Osmisvěťané, kteří přežili jejich brutální útoky, museli ustoupit přesile a schovali se do speciálních úkrytů v podzemí, které byly vybudovány pro případ nouzových situací, ke kterým tato rozhodně patří. Nebýt těchto obrovských areálů táhnoucích se podzemím po celých Osmi světech, už by naše civilizace neexistovala. Náš největší problém ale není počet a síla, s jakou na nás hmyzáci útočí, ale bariéra, kterou naši nepřátelé vytvořili kolem Osmi světů. Toto silové pole nám znemožňuje využívat naši schopnost teleportace a právě kvůli této energetické bariéře ses oddělila od svých přátel. Teleportovat se přes bariéru dovnitř je sice možné, ale místo toho, aby příchozí zakončili přesun ve vstupním terminálu, můžou skončit kdekoliv na povrchu a ocitnout se tak v ohrožení útoku nepřátel. Když se přesouvá početnější skupina, může silové pole bariéry její členy rozdělit a přesměrovat na různé části Světů. Našli jsme sice v bariéře pár mezer, díky kterým se můžeme aspoň přesouvat uvnitř mezi Světy a také kontaktovat jiné Osmisvěťany dokonce i na paralelních planetách Země, ale odejít fyzicky ze Světů je zcela nemožné,“ dořekl Matt a chvíli mlčel, aby dal mému mozku čas všechno zpracovat. Hmyzáci. Okamžitě jsem si vzpomněla na sny, které se mi zdávaly kdysi díky Laře. Nikdy jsem si ale nepomyslela, že se s těmi stvůrami z nočních můr budu muset utkat i já.

„Vidím, že nemáš žádné otázky, takže toho o nás, Osmisvěťanech, asi jinak celkem dost víš,“ pokračoval Matt, zatímco jsme sestupovali tunelem. „Anebo mi vůbec nerozumíš, protože na tebe celou dobu mluvím osmisvěťanštinou,“ prohlásil a rozesmál se.

„Ne, ne, všemu rozumím,“ odpověděla jsem mu latinsky, vlastně osmisvěťansky, přestože mě to samotnou zaskočilo. Základní znalosti tohoto jazyka, které jsem se naučila u pana Wagnera alias Connora, rozhodně nestačily na to, abych rozuměla rodilému mluvčímu, a Lara, která by mi mohla pomoci porozumět, už ve mně taky nebyla. Rozhodla jsem se ale nad tím dál nepřemýšlet, byla jsem ráda, že můj mozek si s tím vším nějak zázračně poradil.

„Dobře, kdybys ale někdy s něčím měla potíže, tak řekni, klidně můžu mluvit anglicky,“ řekl Matt a usmál se na mě. Během několika dalších minut se podlaha tunelu vyrovnala a mně se kráčelo líp. Můj průvodce mi položil ještě několik otázek týkajících se mých zkušeností s Osmisvěťany i toho, co vím o jejich schopnostech. Na každou jsem pravdivě odpověděla, protože jsem pochopila, že si mě Matt pečlivě prověřuje. Nepřipadala jsem si však jako u výslechu a netušila jsem, jestli za to může jeho zjev, příjemný tón hlasu nebo to, že prokládal rozhovor vtípky a sarkastickými poznámkami. Přestože jsem ho znala jen pár desítek minut, cítila jsem, že mu můžu věřit, a bylo mi s ním dobře.

„To mi stačí,“ zakončil Matt svoje vyptávání. „Blížíme se k cíli a já se tě pokusím rychle seznámit s pár pravidly, která se tady dole zavedla a která platí bez rozdílu pro všechny nově příchozí. Jak už jsem řekl, až dorazíme do Centra, necháš se zapsat na ústředním vstupním terminálu a bude ti přidělen pokoj. Potom tě provedou po areálu, ukážou ti důležitá místa, možná tě také seznámí s někým z velitelů. Je dost možné, že si vedení bude chtít vyzkoušet, jestli nemáš nadání pro šerm nebo nějaký bojový sport. Budeš se totiž muset naučit základy boje, aby ses v případném útoku hmyzáků dokázala ubránit.“

Chtěla jsem něco namítnout, ale nakonec jsem se rozhodla, že Matta prozatím nechám při tom, že šermovat neumím.

„Co se týče Centra, asi jsi už sama podle názvu uhodla, o jaké místo se jedná, takže jenom krátké vysvětlení. Každý Svět má své ‚centrum‘, ale to na 8. světě je nejhlavnější ze všech. Z něj vycházejí všechny rozkazy a nařízení, v něm sídlí i nejvyšší vedení. Najdeš v něm prakticky všechno, co je potřebné k tomu, abychom přežili: obrovské sklady se zásobami jídla, pitné vody, oblečení a zbraní. Rozsáhlá podzemní pole, na kterých pěstujeme speciální odrůdy brambor, čočky a pšenice, jež ke svému růstu nepotřebují sluneční světlo, a taky reaktory, které dodávají celému Centru elektrickou energii, teplo a udržují v nepřetržitém chodu systém pro výměnu vzduchu. Dále stovky pokojů, tělocvičny, konferenční místnosti, jídelny a kuchyně, i archiv obsahující informace o Osmisvěťanech. A také laboratoře, ve kterých se snažíme získat informace o hmyzácích,“ pokračoval Matt se zapálením až do chvíle, kdy jsme došli k velkým kulatým dveřím, které mi připomínaly průchod ve vesmírné lodi z nějakého sci-fi. Vedle dveří naťukal Matt číselný kód a nechal si proskenovat oči. Dveře se otevřely a my prošli do další, trochu civilizovanější chodby.

„Měla bys vědět i to, že naše vedení se drží myšlenky, že jsme si všichni rovni. V praxi to znamená, že třeba i velitel 2. světa jednou za čas pomůže v kuchyni nebo provede údržbu několika zbraní. Vedení si nechce hrát na bohy a nebude ani od tebe vyžadovat příliš formální zdvořilosti, to však neznamená, že k němu nemáš mít respekt. Přece jenom ho tvoří velice silní Osmisvěťané, kteří už v životě něco zažili a dokázali. To vše však neplatí při bojových akcích, kde musí každý, vždy a okamžitě uposlechnout rozkaz velitele,“ prohlásil Matt s vážným obličejem, čímž mi zase připomněl Thomase. Pak se opět začal usmívat.

„A když už mluvím o vedení, měl bych tě trochu seznámit i se zdejší ‚hierarchií‘. Nejpočetnější skupinu obyvatel tvoří řadoví Osmisvěťané, kteří se aktivně účastní války, což znamená, že jsou v zájmu zachování naší civilizace ochotni bojovat v bitvách, držet hlídku u vchodů, starat se o celý podzemní areál a dělat i tak nudné věci jako třeba škrábání brambor. Poté jsou tu velitelé jednotlivých okruhů se svými zástupci, různí taktici a rádci – prostě všichni, co mají co dělat s vymýšlením strategie boje s nepřítelem a odhalováním původu a slabin hmyzáků. Nad nimi se v hierarchii nachází širší vedení Světů, opět se svými zástupci a poradci. Nejvyšší funkce zastávají první a druhý zástupce velitelů a dva vrchní velitelé. Ti mají pod palcem úplně všechno a nad nimi už není žádná další autorita – tito vrchní velitelé jsou pan M. a pan B.,“ dokončil Matt. Při vyslovení těchto dvou jmen mě najednou nepříjemně zamrazilo a před očima mi vytanul obličej pana Connora. Co nejrychleji jsem tento obraz zahnala.

„A v jakém postavení jsi ty?“ zeptala jsem se Matta dřív, než zase spustil, a zkoumavě na něj pohlédla.

„Eh… to není podstatné,“ řekl a usmál se, ale nepodíval se na mě. Náhlý skromný tón jeho hlasu mě překvapil. Byla jsem si téměř jistá, že člověk jako on bude mít významnější hodnost, a očekávala jsem, že se bude chtít svou pozicí pochlubit, ale to se nestalo. Chvíli jsme pak mlčky pokračovali chodbou stále vpřed.

„Do deseti minut bychom mohli být v Centru,“ oznámil mi stručně Matt a jedinkrát tak přerušil ticho, které mezi námi zavládlo. Zanedlouho jsme opravdu dorazili k dalším, tentokrát mnohem větším kulatým dveřím. Bezpečnostní opatření bylo přísnější, Matt tady kromě očí musel do skeneru vložit i ruku a ještě zašeptat několik latinských slov. Dveře se pak s impozantním zaduněním otevřely a mně se naskytl pohled na velkou halu s půl tuctem přepážek připomínajících něco mezi celní kontrolou na letišti a pokladnami v supermarketu, který však ozařovaly desítky párů očí rychle se pohybujících Osmisvěťanů. Můj zrak přivykl přítmí tunelu a tolik jasu a vjemů najednou způsobilo, že jsem ze začátku okolo sebe viděla pouze nespočet barevných světelných skvrn a jen tak tak jsem dokázala Matta následovat k přepážkám. Ten se zastavil až u poslední z nich. Za pultem seděla mladá drobná Osmisvěťanka s dětským obličejem, blonďatými, možná skoro až bílými, nakrátko ostříhanými vlasy a s nepřítomným úsměvem na tváři si něco čmárala do zápisníku.

„Ahoj,“ houkl na ni Matt. Žena prudce trhla hlavou, vykulila na Matta oči, které se k mému překvapení rozblikaly jako maják, a náhlým rozrušením jí lehce zčervenaly uši.

„Leo, toto zvláštní stvoření, které je věčně mimo, se jmenuje Tina, a i když to tak na první pohled nevypadá, je to celkem vážená osoba,“ řekl Matt a energicky nás představil.

„Těší mě,“ řekla Tina tichým zasněným hlasem, jakmile se její oči aspoň trochu uklidnily. Odložila hustě popsaný blok stranou a přitáhla si k sobě klávesnici od počítače.

„Něco si vyřídím, a než si tě Tina zaznamená do databáze, vrátím se pro tebe,“ zašeptal mi Matt do ucha a rychlým krokem odešel. Bezradně jsem se za ním podívala, pak jsem se otočila k Tině a uvědomila si, že její jméno jsem už někde zaslechla. Dívka se mě mezitím snažila vyfotit fotoaparátem s velkým objektivem, který v porovnání se zbytkem vybavení terminálu působil poněkud staromódně. Pak se svým tichým hláskem vyptala na mé jméno, věk, původ, rodinu, znalost jazyků a spoustu dalších věcí. To, že nejsem Osmisvěťan, ale člověk ze Země, okomentovala jenom slovy: „To je zajímavé.“ Jako poslední jsem jí diktovala jména těch, které jsem poztrácela při teleportaci. Začala jsem Thomasem a pak vyjmenovala ostatní členy mé rodiny. Když jsem pak ale vyslovila ještě jména Ben a Lara Clainovi, podívala se na mě Tina se zvláštním výrazem ve tváři a sama pro sebe si zamumlala něco, z čeho jsem zaslechla zase jenom slovo „zajímavé“. Došlo mi, že Lara je na Osmi světech pohřešovaná a velice vlivná osoba, a proto mě dost překvapilo, že se na ni Tina dál nevyptávala.

„Pošlu jména těchto lidí do ostatních center, při troše štěstí by mohli být do dvou dnů tady,“ zakončila Tina s nepřítomným pousmáním úvodní vstupní proceduru, odsunula klávesnici bokem a začala se zase věnovat zapisování do svého bloku. Mé oči si už přivykly všudypřítomné záři, a tak jsem se rozhlédla kolem sebe a snažila se najít Matta. Ihned mě však zaujal vysoký, postarší, zhruba pětapadesátiletý muž s tmavší pletí ošlehanou větrem, po ramena sahajícími špinavými blond dredy, bradkou a knírkem. Stál u jednoho ze vchodů do terminálu, jeho modré jestřábí oči bedlivě pozorovaly okolní dění a v okamžiku, kdy jsem si ho začala prohlížet, se stočily přímo na mě. Způsob, jakým se ten muž podíval, mě pěkně vyvedl z míry a dalo mi práci, abych pohledem neuhnula stranou. Měla jsem nepříjemný pocit, že do mě vidí. Chvíli jsme na sebe zírali a pak se neznámý vydal směrem ke mně.

„Můžu ti nějak pomoci?“ zeptal se velice hlubokým klidným hlasem a mě opět zarazilo, že si tu všichni hned tykají.

„Ne, ne, děkuji, jenom tu na někoho čekám,“ odpověděla jsem s lehkým mávnutím ruky.

„Aha… Omlouvám se, ale když ses na mě před chvílí podívala, připomněl mi tvůj výraz jednoho dávného přítele. Jmenuji se Marcus,“ představil se muž a napřáhl ke mně ruku.

„Lea, těší mě,“ řekla jsem svým poslední dobou typickým strohým hlasem a jeho ruku přijala. Marcus se znovu lehce pousmál.

„Vážně jsi mu velmi podobná,“ zopakoval zamyšleně, vytáhl z kapsy volných kalhot krabičku cigaret a zapálil si. Pak už si mě Marcus dál nevšímal, ale zůstal stát vedle mě. Zlehka vypouštěl proužky dýmu a pozoroval dění v hale, Tina neustále psala něco do svého bloku a já se už po pár minutách v této společnosti začala cítit značně nesvá a stále víc a víc jsem toužila po Mattově návratu. Naštěstí jsem nemusela čekat příliš dlouho. Najednou jsem ho spatřila, jak chvátá přímo k nám, a když dorazil, promluvil s náznakem úcty v hlase:

„Pane M., všude jsem vás hledal…“

„A já byl celou dobu tady,“ řekl Marcus a znovu si potáhl z cigarety. Překvapením jsem se nedokázala ovládnout a vyvalila jsem oči. Marcus neboli vrchní velitel pan M. si mého výrazu okamžitě všiml.

„Děje se něco?“ otázal se mě se zájmem.

„Vy jste pan M.? Jeden z těch dvou vrchních velitelů?“ zeptala jsem se ho nevěřícně.

„Ano, to jsem já. A tohle je můj zástupce, Matthew, oficiálně znám jako druhý zástupce velitele, ale toho už znáš, jak jsem pochopil,“ řekl Marcus s pobaveným úsměvem ve tváři a sledoval, jak tam stojím s mírně pootevřenými ústy. „A teď mě prosím omluvte, mám ještě něco na práci,“ prohlásil a odkráčel pryč. Otočila jsem se rychle na Matta.

„Čekala jsem různé vysoké funkce, ale zástupce vrchního velitele? Vždyť… vždyť to znamená, že kdyby se s panem M. něco stalo, tak ty se staneš vrchním velitelem místo něj. Měl bys prakticky všechno na starosti, nesl bys zodpovědnost za všechny Osmisvěťany, co tu jsou…,“ chrlila jsem ze sebe, ale Matt mě s úsměvem zastavil.

„Říkal jsem, že si nepotrpíme na přehnanou formální úctu k funkcím. Podle mě je to zbytečné,“ snažil se mě uklidnit a dal si ruce za hlavu. „Teď ti ukážu tvůj pokoj,“ dodal, rozloučil se s Tinou a vydal se k jedněm z mnoha dveří, které vedly pryč z přijímací haly. Následovala jsem ho a cestou do obytné části jsem se myšlenkami vracela k Marcusovi. Když mi Matt cestou z povrchu řekl, že velitelem je pan „něco“, obávala jsem se, aby to nebyl další pan Connor, v jedné z jeho mnoha různých podob, který na mě i tady na Osmi světech bude číhat někde za rohem, aby mi připravil další nepříjemné překvapení. Marcus ale rozhodně pan Connor nebyl. Ničím mi ho nepřipomínal, ani tváří či postavou, neměl ani jeden z jeho rysů, nezaznamenala jsem styl jeho pohybu či nějaké gesto, kterému se Connor nakonec v žádném přestrojení nedokázal zcela vyvarovat. I přes velké charisma, které z Marcuse vyzařovalo, mi ale nebyl moc sympatický – cítila jsem, že jedno má s Connorem společné. Byl to stejný typ – neskutečně chytrý, na povrchu milý, laskavý, ale pak vám dokáže nečekaně a bez zaváhání podrazit nohy. Stále jsem však neměla vyhráno. Velitelé byli dva – pan B. mohl být kdokoliv.

Než jsme došli k pokojům, procházeli jsme částí areálu, kde bylo několik tělocvičen. Některé byly otevřené, a tak jsem do nich nenápadně nahlédla. Hned jsem toho ale zalitovala, protože i to málo, co jsem spatřila, mi doslova vyrazilo dech. Od doby výcviku ve Wagnerově vile jsem si o sobě myslela, že jsem na šerm a bojové umění velice dobrá a talentovaná. Nadprůměrná. Možná dokonce výborná. Ale podle toho, co jsem viděla tady, jsem byla buď těžký podprůměr, anebo byli všichni Osmisvěťané vážně geniální. Jejich ladné, rychlé a ostré pohyby jsem skoro ani nestačila zpozorovat, natož abych si jen pomyslela, že bych se jim někdy mohla rovnat nebo je dokonce porazit!

Jak jsme postupovali stále víc do středu obytné části, objevovalo se i více Osmisvěťanů. Překvapovala mě jejich různorodost – potkávali jsme děti i dospělé různých národností i barev pleti, kromě latiny jsem zaslechla spoustu jiných jazyků. Šla jsem v těsném závěsu za Mattem, oči doširoka otevřené, aby mi nic neuniklo. Původní dojem, že jsem v kopii areálu CWS, postupně nějak vymizel. Na první pohled toto místo působilo neskutečně nově a moderně, obohaceno o zář osmisvěťanských očí vypadalo dokonce ještě lépe než velký podzemní komplex CWS. Když jsem se však pozorněji rozhlédla, zjistila jsem, že se velice mýlím. Zdi byly místy narezlé, plné skvrn od zateklé vody, ušmudlané zářivky poblikávaly a ne všechno vybavení patřilo k nejnovějším kouskům. A pokoj, do kterého jsem nakonec vešla, byl vybaven pouze vrzající postelí, tenkou dekou, viklajícím se dřevěným stolem, židlí v podobném stavu jako stůl a velkou skříní zaplněnou několika starými knihami. Dveře se daly zamknout pouze obyčejným klíčem, který byl ještě k tomu lehce ohnutý.

„No… není to žádný luxus, ale když si podepřeš ten stůl a upleteš si barevný přehoz přes postel, tak se tu budeš cítit jako doma.“

„To s tím přehozem měl být vtip?“ zeptala jsem se.

„Jo i ne, jeden můj známý to vážně udělal,“ řekl Matt a ušklíbl se. „Ale vážně, já v něčem podobným přebývám už nějaký ten pátek a pořád ještě žiju, dokonce jsem neztratil ani svoji úžasnou schopnost šířit kolem sebe optimismus, radost a štěstí a…“ Když uviděl moje lehce nadzdvižené obočí, raději rychle změnil téma. „Vyzvednu tě tak za dvě hodiny a půjdeme na večeři. Do té doby si odpočiň, vypusť vše z hlavy a užívej si, že po tobě ještě nikdo nic nechce. Jak já ti závidím! I za ty dvě hoďky klidu bych dal cokoliv.“ S těmito slovy se rozloučil a šel plnit své povinnosti. Zavřela jsem za ním dveře a s povzdechem (a vrznutím) se svalila na postel.

4. PRVNÍ ZÁSTUPCE VELITELE

Ležela jsem na posteli, zírala do stropu a v hlavě rekapitulovala, co všechno se za dnešní den událo. Začalo to tím, že jsem umřela. Nebyl to sice moc dobrý začátek, ale aspoň jsem věděla, že už mě dnes nic horšího potkat nemůže. Pak nastala relativně světlá chvilka, když mě Lara oživila. Cítila jsem se fyzicky lépe než kdykoliv předtím a celkově to vypadalo, že od teď bude už všechno fajn. Bohužel jsem se mýlila, protože jsem vzápětí málem umřela podruhé, při útoku podivné stvůry, která mi nachystala ne zrovna přátelské přivítání na Osmi světech. Těsně nato se ale křivka, která zaznamenávala pozitiva dnešního dne, opět rychle vyhoupla nahoru díky setkání s Mattem. Hned poté ale zase klesla, když jsem si uvědomila, že jsem se ocitla na nepředvídatelně dlouhou dobu v prostředí, které vůbec neznám, mezi lidmi, které jsem nikdy předtím neviděla a z nichž polovina (a možná i ta větší) neumí anglicky. Tina mi sice tvrdila, že do dvou dnů by se Thomas, Ben, Fred a další mí přátelé, které jsem teď toužila vidět víc než kdykoliv jindy, měli teleportovat na 8. svět, ale zároveň nepůsobila jako někdo, komu se dá věřit všechno, co řekne. Aby toho nebylo málo, tak ať tento podzemní areál působil jakkoliv bezpečně, nebyla jsem si jistá, že na nás nemůžou kdykoliv zaútočit ty hmyzí potvory.

Zajela jsem si rukou do výstřihu, nahmatala klíček, který tam byl schovaný před zraky ostatních, vytáhla ho ven a sundala z krku. Kývala jsem s ním ze strany na stranu těsně u obličeje a lítostivě si prohlížela mezery, které zůstaly po vypadaných kamíncích. Vždycky jsem si myslela, že dárek od Harryho je nesmrtelný, že mi vydrží navěky, a o to víc mě teď mrzelo, že se zničil tak brzy. Jenže věci se holt jednou rozpadnou – a s tím mi došlo i něco daleko horšího: celé ty měsíce tvrdé dřiny, kdy jsem na sobě makala, abych se stala agentkou a mohla najít Harryho, přišly vniveč. Už jsem byla tak blízko, dostala jsem se do Harryho prostředí, věděla jsem, že je na stejné planetě jako já, znala jsem i člověka, který se nacházel těsně v jeho blízkosti, protože po něm Harry šel! K setkání stačil už opravdu jen jeden malý krůček. Avšak nečekanou teleportací na Osm světů jsem všechno zahodila. Vše bylo ztraceno. Harry byl daleko a neměl sebemenší důvod se sem vydávat a já momentálně neměla sebemenší šanci se odsud přes antiteleportační bariéru dostat. Zkusila jsem si aspoň vybavit Harryho tvář. Zjevil se mi však neúplný rozmazaný obličej lemovaný tmavými vlasy. Nic víc. Nemohla jsem si vůbec vybavit detaily jeho tváře nebo třeba jenom jeho úsměv.

Pevně jsem stiskla klíček, až se mi bolestivě zaryl do dlaně. Po chvíli jsem sevření opět povolila, nechala řetízek sklouznout na polštář vedle mé hlavy a nepřítomně si prohlížela rudý otisk na spodní straně ruky. Z pomalého upadání do deprese mě vyrušilo zaklepání na dveře. Rychle jsem vyskočila z postele, až se mi zatočila hlava a lehce jsem se zakymácela. Přehodila jsem přes sebe kabát, který jsem předtím hodila přes starou židli, a klíček nechala tentokrát vklouznout do jedné z jeho vnitřních kapes. Ještě sice neuplynuly dvě hodiny, ale byla jsem ráda, že Matt přišel o něco dřív. Osoba, která však stála venku před mým pokojem, nebyla Matt.

Když jsem otevřela dveře, naskytl se mi pohled na vysokého a urostlého, avšak podmračeného mladíka s rovnými vlasy černými jako uhel a přimhouřenýma očima, ve volném šedivém tričku s dlouhými rukávy, světle fialové vestě a maskáčových kalhotách. Překvapeně jsem na něj zamrkala a nevěděla, co říct. Naštěstí se neznámý rozhodl promluvit jako první.

„Ty jsi Lea?“ zeptal se mě drsným, znuděným hlasem s výrazem naznačujícím, že by teď byl nejradši někde úplně jinde a dělal něco úplně jiného. „Já jsem Will,“ prohlásil, když jsem jenom rozpačitě přikývla. „Matt má ještě nějaké povinnosti, a tak jsem byl pověřen, abych tě tu provedl,“ řekl a bez dalšího vysvětlování i bez toho, aby si aspoň pohledem zkontroloval, jestli ho následuji, vyrazil chodbou vlevo. Rychle jsem za sebou zamkla, vyběhla za ním a sotva jsem stačila jeho dlouhým krokům. Ven z obytné části jsme vyšli mlčky. Cestou jsem přemýšlela, jakou funkci asi tak může zastávat. Cítila jsem ale, že ze sebe dělá většího borce, než jakým ve skutečnosti je.

Už jsem otevírala pusu, abych se ho zeptala, kdo vlastně je, ale předběhl mě a ve spěchu ze sebe sypal: „Na konci chodby vpravo je jídelna, na druhé straně je vchod do skleníku a hned vedle je pole 1. V chodbě přímo před námi je několik hlavních tělocvičen, za nimi první vchod do archivu a za archivem kancelář pana M. V té chodbě víc vlevo je další tělocvična, kousek od ní ošetřovna a pár chodeb, za ošetřovnou velký konferenční sál. Blížíme se k laboratoři, blízko ní je druhá ošetřovna…“

U rychloinstruktáže se na mě ani jednou nepodíval. Takhle mluvil asi dalších pět minut, a i když jsem se snažila soustředit, ne všechno mi dávalo smysl, a dokonce jsem chvílemi měla pocit, že si Will všiml, že moje osmisvěťanština není dokonalá, a schválně komolil některá slova. Jeho arogantní výraz, kterým mi naznačoval, jak neskutečně ho průvodcování mé osoby obtěžuje, ve mně vzbuzoval stále větší chuť ho pořádně nakopnout. Pomalu jsem začala zapomínat, že tady jsem pouze obyčejný člověk, bez jakéhokoliv postavení, který by si neměl na nikoho nic dovolovat, obzvlášť ne na Osmisvěťana, u kterého jsem ani nevěděla, jestli mu nemám klečet u nohou a říkat „pane“, a byla jsem rozhodnutá tomu spratkovi ukázat, že se ke mně nebude dál chovat jako k malému bezvýznamnému dítěti.

Prudce jsem se zastavila, založila si ruce na prsou a opřela se o stěnu. Will si toho všiml a začal zpomalovat. Pak se zastavil úplně a otočil se na mě s nevěřícným výrazem, jestli to, co jsem právě udělala, myslím vážně. Dívala jsem se na něj s ledovým klidem, přestože jsem měla pocit, že ve mně každou chvílí vybuchne sopka.

„Je mi jedno, co máš za problém, ale buď mě tu proveď tak, abych věděla, kde co je, anebo si běž po svým,“ prohlásila jsem chladně a čekala na jeho reakci. Asi jsem si dovolila příliš, ale nemohla jsem si pomoct.

„Deláš si ze mě…,“ obořil se na mě Will se vzteklým výrazem ve tváři, ale nestihl větu dokončit, protože ho přerušil nově příchozí.

„Zrovna od tebe bych nečekal takový odpor vůči něčímu vzdoru, Williame,“ řekl postarší, nakrátko ostříhaný černoch s inteligentníma očima a pobaveným úsměvem na tváři. Byl oblečený v čisté bílé košili s rozhalenkou a vyhrnutými rukávy, v plátěných, trochu staromódních kalhotách a naleštěných polobotkách. Will sebou trhl a opovržlivě ohrnul horní ret.

„Je rozdíl mezi bojem proti útlaku a obyčejnou neúctou, pane B.,“ procedil skrz zaťaté zuby a poslední dvě slova prohlásil obzvlášť jedovatě.

„Hlavně že ty jsi tak velice uctivý vůči svému nadřízenému, že, Williame?“ utrousil pan B. s lehkým úsměvem a jeho pohled se stočil ke mně.

„A tato mladá dáma je určitě ona Lea, kterou jsi měl obeznámit se vším důležitým v Centru?“ zeptal se zdvořile se zdánlivou laskavostí, ale v tónu jeho hlasu i v jeho očích jsem zahlédla jakousi neupřímnost, možná dokonce krutost.

„Ano, jsem Lea Layerová… hm, pane,“ řekla jsem a pozorně si prohlédla druhého velitele, který mi ale nebyl o moc sympatičtější než Marcus.

„Velice mě těší, Leo. Jmenuji se Sebastian Brooks, ale jsem znám spíše jako pan B.,“ představil se, vzal mě za ruku a naznačil políbení. Nevěděla jsem, co si mám o jeho způsobech myslet, ale raději jsem nic nenamítala. Stačilo, že už jsem si proti sobě poštvala Willa. Nemusela jsem mít špatné vztahy i s vrchním velitelem.

Sebastian se podíval na masivní hodinky, které se mu vyjímaly na pravém zápěstí, a poté ke mně vzhlédl s úsměvem.

„Každou chvílí začnou podávat večeři. Navrhuji, Leo, že teď dáme Williamovi volno a já vás doprovodím do jídelny, a až se najíte, tak vás po zbytku areálu provede Matt. A když nebude mít čas on, udělám to s radostí já osobně,“ prohlásil s falešnou zdvořilostí v hlase a vydal se na druhou stranu chodby. Spěšně jsem vyrazila za ním, abych se v tomto neznámém prostředí neztratila, a Willa, který vztekle odkráčel opačným směrem a zmizel za rohem, jsem si už nevšímala.

Sebastian mi otevřel dveře do prostorné jídelny, ale ne až tak velké, jak jsem očekávala, a pak překvapivě odkráčel se slovy, že nevečeří. Místnost byla asi o třetinu menší než jídelna v CWS, což byl další z mnoha rozdílů mezi těmito podzemními areály. Stoly a židle byly v kvalitě a vzhledu opět lehce pozadu a došlo mi, že jídlo asi nebude žádný gurmánský pokrm z pětihvězdičkové restaurace. S tácem v rukou jsem se rozhlédla a ulevilo se mi, když jsem spatřila osamoceného Matta u jednoho z mnoha poloprázdných stolů. Zamračeně jsem sebou hodila na židli přímo proti němu a jídla si nevšímala.

„Jé, ahoj!“ vykřikl, když vzhlédl od svého talíře, ale jakmile spatřil můj výraz, jeho úsměv rychle povadl.

„Moc milej, ten Will, kterého jsi na mě poslal,“ zabručela jsem a založila si ruce na prsou.

„Promiň, bohužel jsem s tím nemohl nic udělat. On Will… obvykle není takovej… teda, je takovej, ale není to s ním zas tak strašný. Původně jsem tě tu chtěl provést já, ale něco mi do toho vlezlo, a tak jsem šel za ním, jestli náhodou nemá čas a nemohl by tě provést místo mě. Jenže jsem ho bohužel zastihl zrovna uprostřed jedné z těch jeho potyček se Sebastianem… Viděl jsem, že není v úplně dobré náladě, a chtěl jsem odejít a najít někoho jiného, ale Sebastiana pochopitelně hned zajímalo, co jsem po Willovi chtěl, a když jsem mu to řekl, prohlásil, že Will ti moc rád všechno ukáže. No, a Will samozřejmě jako jeho podřízený nemohl protestovat a rozkaz velitele odmítnout, a jak vidím, tak si nakonec vybil všechen vztek na tobě, což mě opravdu mrzí,“ omlouval se mi Matt.

„Nechce se mi věřit, že si dovolí hádat se s vrchním velitelem, ale proti takovému bezvýznamnému příkazu, aby mi dělal společnost, nic nenamítne,“ řekla jsem s pozdviženým obočím.

„No… ono to samozřejmě nebylo tak, že by úplně mlčel. Ale něco jiného je mít plnou pusu keců a něco jiného odmítnout rozkaz. Will patří k našim nejlepším bojovníkům a je i prvním zástupcem velitele, takže některé věci jsou mu odpuštěny. Vedení o něj nechce a ani nemůže přijít a přeřazení do nižší funkce by bylo velké plýtvání jeho talentem, ale bojkotování velitelových rozkazů už by prostě i u něj bylo moc,“ vysvětloval mi Matt trpělivě.

„On je první zástupce velitele?“ otázala jsem se překvapeně.

„On ti to neřekl? Většinou se tím moc nechlubí, ale při jeho dnešním rozpoložení se tomu celkem divím.“ V duchu jsem se za sebe zastyděla. Kdybych předtím věděla, že je Will takhle důležitý, možná bych si dávala větší pozor na jazyk. V CWS jsem měla svoje postavení, ostatní mě respektovali a mohla jsem si na všechny, kromě pana Connora, leccos dovolit. Tady bych se ale měla začít víc hlídat a opět si zvyknout na to, že jsem pouze obyčejný člověk. K velitelům se chovat s úctou a vykašlat se na to, jestli se ke mně chovají přezíravě a arogantně. Na chvíli jsem nechala Matta, aby se věnoval večeři, a pak jsem se na něj obrátila s otázkou.

„Proč vlastně Will nemá rád pana B.?“

„Důvodů je mnoho a vysvětlení není jednoduché, zvlášť pro někoho, kdo není úplně zorientovaný v historii Osmi světů, která má i svá temná místa. Pokusím se to ale říct tak, aby to pro tebe bylo co nejsrozumitelnější,“ řekl Matt, na chvíli se zamyslel a pak znovu spustil: „Ještě před pár tisíci lety, což v osmisvěťanském měřítku není zas tak dávno, vládl na 1. světě celkem těžký rasismus. Nebyl takový, jaký si ho asi představuješ a jaký byl v menší míře třeba na 8. světě, protože v útlaku v něm byli běloši, kdežto černoši byli naopak na úplném vrcholu lidské společnosti, v podstatě se považovali za árijskou rasu a ostatními hluboce opovrhovali. Samozřejmě ne všichni – našla se spousta výjimek, ale ti se báli vystoupit z davu a něco s takovou nerovností udělat. Zatímco černoši si žili v přepychu – indiáni s Asiaty se taky neměli úplně špatně –, většina bělochů sotva přežívala, neměla jídlo ani střechu nad hlavou. Ti, co na tom byli trochu líp, pracovali jako služebnictvo v honosných domech svých tmavších spoluobčanů. K těm patřil i Will. A co je ze všeho nejdůležitější a co je vlastně celým důvodem jeho nenávisti: sloužil právě v domě pana B. Proto mu každý jeho rozkaz působí takové utrpení. Nejspíš si vždy vzpomene na to, jaké to bylo kdysi,“ dodal Matt a usrkl ze skleničky trochu vody. Konečně jsem pochopila Sebastianova slova a následnou Willovu odpověď o mém „vzdoru“.

„Ale teď už to tak není, ne?“

„Ne. A to, že diktatura na 1. světě byla nakonec poražena, je i Willova zásluha. Teď není čas na to, abych ti vyprávěl, co všechno podstoupil a vytrpěl v boji za zrovnoprávnění. Zkus se s ním ale spřátelit a možná ti o sobě řekne víc a pak zjistíš, že není tak zlý, a možná mu i odpustíš, že se k tobě nechoval přátelsky. Jeho životní příběh je nesmírně zajímavý – a do doby, než se ho pokusili popravit na elektrickém křesle, byl tu a tam i celkem vtipný,“ řekl Matt na odlehčení. Při zmínce o elektrickém křesle jsem mírně vytřeštila oči, ale radši jsem se neptala na podrobnosti. „Slyšel jsem ale, že byl opravdu dobrý sluha. Byl na všechny neskutečný milý, uměl hrát na několik hudebních nástrojů a byl tak sečtělý, že lehce odrecitoval zpaměti mnoho slavných básní. Možná právě proto má dnes ke všemu takovou spoustu poznámek – užívá si svobodu, protože ví, že teď mu už nehrozí nespravedlivý trest za to, že vysloví svůj názor. Jen škoda, že jsem ho nikdy nedokázal přesvědčit, aby nám na něco zahrál,“ poznamenal Matt.

Pousmála jsem se a přitáhla si k sobě tác s jídlem, nabrala na velkou lžíci první sousto nazelenalé, nevábně vyhlížející čočkové kaše a strčila si ho do pusy. Chutnala lépe, než vypadala, jenom zanechávala nepříjemnou máslovou pachuť na horním patře. Matt se znechuceně podíval na svůj talíř, také si nabral velkou porci na lžíci a pak nechal kaši pomalu s mlaskavým zvukem stékat zpátky do talíře. Bylo mi jasné, že mazlavou hmotu jíst nebude.

„Co je? Vždyť to není tak strašný,“ řekla jsem, když jsem spolkla několik soust.

„Po pár měsících, co ti to budou pod nos servírovat každý den, budeš mluvit jinak,“ prohlásil Matt a ušklíbl se. „Co já bych dal za jednu jedinou teleportaci na Zemi, kde bych si mohl koupit obyčejné hranolky a cheesburger,“ povzdychl si, nechal lžíci sklouznout do talíře, dal si ruce za hlavu a opřel se o židli. Vzpomněla jsem si na New York, jeho mrakodrapy, parky, obchodní centra a restaurace a doufala jsem, že tu nestrávím tolik měsíců, abych zjistila, že to místní jídlo je opravdu tak příšerné.

5. NEJSTARŠÍ SYN

Nakonec se mě zase ujal Matt. Ukázal mi celý střed Centra, od čočkových polí a tělocvičen přes archiv a ošetřovnu až po reaktory, které podzemní areál zásobují energií. Matt byl výborný průvodce a já brzy pochopila, že síť chodeb není tak spletitá, jak se na první pohled zdálo, a dovedla jsem už i určit, jakým směrem se mám vydat, když se chci dostat třeba do jídelny. V každém případě mi ale bylo jasné, že ještě dlouho potrvá, než se tu budu orientovat tak dokonale jako jeho obyvatelé.

„A nakonec bych ti rád ukázal, kde je můj pokoj, kdybys náhodou někdy zatoužila po mé příjemné společnosti,“ prohlásil Matt s potměšilým úsměvem a vydal se směrem k obytné části II., která byla na opačné straně Centra než ta, ve které jsem dočasně bydlela já. Neuvědomovala jsem si, kolik je hodin, ale připadalo mi, že už musí být hrozně pozdě, protože jsem se cítila unavenější než kdykoliv jindy za posledních pár měsíců. Snad bych i usnula za chůze, kdyby mě z rozespalé otupělosti neprobral černovlasý, mně už dobře známý mladý muž, který se najednou objevil přímo před námi.

„Matte,“ začal Will, ale když mě uviděl, zarazil se a chladně si mě změřil od hlavy až k patě. Pak se rozhodl, že mě bude ignorovat a pokračoval. „Po celém Centru si lidi zase začínají šuškat, že… že se vrátila Lara Clainová. Nevím, jestli tomu mám věřit nebo ne, původně jsem si dokonce myslel, že je to jen nějaký další výmysl, ale když jsem slyšel nějaké náznaky i od Tiny, začínám tomu věřit,“ vypravil ze sebe Will a váhavě se podíval na Matta. Ten jenom na malou chvíli překvapeně vykulil oči, ale pak se zase tvářil, jako by ho tato zpráva ani moc nezajímala.

„A ty něčemu takovému věříš? Vždyť je to blbost,“ prohlásil Matt, ale v jeho hlase bylo slyšet malé zaváhání. Radši jsem se podívala stranou a snažila se potlačit úsměv, který se mi při zmínce o Laře dral na tvář. Potěšilo mě, že se dozvím, kdy se zase setkám s Larou i svojí rodinou. Pozornému Willovi moje pousmání neuniklo. Ještě víc přimhouřil oči, takže se na mě díval už jenom skrz úzké štěrbiny naplněné světlem a vyštěkl:

„Ty o tom něco víš? Teď mi došlo, že zprávy o údajném Lařině návratu se začaly objevovat krátce po tvém příchodu.“ Na jeho otázku jsem pouze pokrčila rameny. Tina mu očividně neřekla, že to já jsem Laru nahlásila jako jednu z osob, se kterými jsem se teleportovala. Netušila jsem, jestli je to dobře, nebo ne, ale každopádně jsem pomalu začínala chápat, jak důležitá a významná Lara asi pro Osmisvěťany je, když jenom neověřená zpráva o jejím příchodu vyvolá takový zájem.

Will už se chystal tahat ze mě další informace, ale Matt ho rychle utnul. „Kdyby něco věděla, tak by nám to řekla,“ zarazil jeho další otázku s nečekanou ostrostí, a než Will stačil cokoliv dalšího říct, táhl mě pryč. Jeho reakce mě překvapila, protože právě od Matta bych čekala větší otevřenost vůči všem možným nadějím.

„Ty si nemyslíš, že se nějaká ta Lara vrátila?“ zeptala jsem se ho po chvíli a rozhodla se prozatím utajit, že vím, kdo Lara je.

„Ne, nemyslím. Tohle už se tu stalo několikrát a nakonec se vždy zjistilo, že to byl jen něčí hloupý výmysl. Ze začátku jsem těm fámám taky věřil, ale teď už ne a zrovna od Willa mi přijde dětinské, že se zase nechal oblafnout,“ řekl Matt s vážným tónem v hlase.

„Kdo ta Lara vlastně je?“

Matt sklopil hlavu a chvíli mlčky hledal slova, než mi odpověděl.

„Někdo, kdo je opravdu neskutečně silný. Fyzicky i psychicky. Silnější než kdokoliv na Osmi světech. Někdo, kdo by nás všechny dokázal zachránit, pro mnohé je to symbol naděje. Někdo, koho jsem já, Will, Tina i mnozí další znali osobně,“ prohlásil Matt pevně, ale tišším hlasem, než u něj bylo obvyklé. To už se ale zastavil před jedněmi z mnoha dveří vedoucích do pokojů a začal se přehrabovat v kapsách svého kabátu. Za chvíli vytáhl klíč podobný tomu mému, až na to, že ten jeho nebyl ohnutý a byl trochu delší, a také Matt odemykal jediným ladným pohybem a ne několikaminutovým zápolením jako já.

„Vítej na mém malém ostrůvku útěchy v moři strachu a beznaděje,“ řekl Matt přehnaně dramaticky, otevřel dveře a nechal mě vejít dovnitř. Pokoj byl o trochu větší než můj, každá z jeho čtyř stěn měla jinou barvu a zařízení bylo obohaceno o pohodlně vypadající oranžové křeslo, zastaralý počítač a… zhruba osmiletého černovlasého klučíka s úzkým obličejem a dlouhými řasami, který seděl na posteli a četl si v nějakém dětském časopise.

„Davide? Co tu děláš? Neměl jsi být s Tinou?“ zeptal se Matt překvapeně, sundal si kabát, pověsil ho na zrezivělý háček u dveří, sedl si na postel vedle kluka a rozcuchal mu vlasy.

„Vždyť se mnou je,“ ozvala se Tina, která se ozvala z křesla v rohu, jak jinak než se svým notesem v ruce.

„Nech toho, strýčku!“ vykřikl David se smíchem, když ho Matt začal lechtat. Potom se na mě Matt zazubil.

„David je můj synovec. A tohle je Lea. Předtím, než sem přišla, žila na Zemi.“ Davidovy oči se rozzářily zvědavostí.

„Ona je člověk?“ vyhrkl se zájmem a vyskočil z postele. „Ty jo, to je něco! Ještě jsem nikdy žádného neviděl! Umí mluvit?“

„Davide! Copak si nepamatuješ, co jsem ti říkal? Lidé jsou stejní jako my, jenom třeba neumí nechat levitovat předměty nebo se teleportovat, ale ve všem ostatním jsme si hodně podobní. Umí mluvit, chodit, běhat, myslí jim to,“ okřikl ho Matt jemně a omluvně se na mě podíval.

„Ale vždyť jí nesvítí oči! Takže není stejná jako my!“ prohlásil David vzdorovitě a trochu svraštil obočí. Pobaveně jsem se pousmála, zatímco Matt si povzdechl a pak mu dál trpělivě vysvětloval, že to je další z rozdílů mezi lidmi a Osmisvěťany. Tina chvíli přihlížela jejich rozhovoru, ale po chvilce se mlčky posadila do oranžového křesla a opět začala něco škrábat do bloku.

„Posaď se,“ řekl mi Matt, když si všiml, že jen tak postávám u dveří, a ukázal na místo na posteli vedle sebe. Nejistě jsem si svlékla kabát a sedla si. I přes Mattovu náklonnost jsem si tady připadala trochu cizí.

„Matte… nakresli mi ovečku!“ pípl David prosebně a podával mu papír s tužkou. Matt vedle mě se sesunul kousek níž a vzal si od něj nabízené věci.

„Od té doby, co jsme spolu četli Malého prince, ode mě nechce nic jiného. Kdybych to byl býval věděl, vybral bych nějakou jinou knížku,“ zašeptal mi Matt a začal kreslit. Fascinovaně jsem sledovala tahy tužky a způsob, jakým je prováděl, a byla jsem tím tak unešená, že jsem si nejdřív ani nevšimla obrázku, který vytvořil. Pak mi poklesla brada. Nechápala jsem, jak to udělal, protože v první chvíli jsem měla pocit, že se dívám na fotografii. Obrázek byl propracovaný naprosto do detailů.

„Jak se ti to povedlo?“ zeptala jsem se ho zaraženě.

„Co?“

„Ta kresba! Vypadá tak… tak reálně!“ řekla jsem a nevěřícně potřásla hlavou. V poslední době jsem sice zažila spoustu věcí, které nebyly úplně běžné, ale něco takového jsem ještě neviděla.

„Vážně? Takhle kreslím vždycky,“ pokrčil Matt rameny a podal papír Davidovi, který si ho chvíli s nadšením prohlížel. Pak ho podal mně a zase se pustil do prohlížení časopisu, ze kterého ho vyrušil náš příchod.

Držela jsem obrázek v ruce a nemohla se vynadívat, zatímco Matt s Tinou začali probírat aktuální situaci na Osmi světech. Po pár minutách ale Matt prohlásil, že by David měl už jít spát, a tak jsem se rozhodla vrátit se do svého pokoje. Matt se nabídl, že mě doprovodí, a David si vyprosil, že může jít s ním. Nakonec se k nám přidala i Tina a všichni jsme vyrazili dlouhou chodbou. Byla jsem opravdu už hrozně unavená, ale ve společnosti svých nových přátel jsem se cítila dobře a zalil mě až neskutečný klid a pohoda. Na chvíli jsem dokonce zapomněla, že žijeme ve válce.

O to víc mě ale zasáhl obraz, který se nám objevil před očima, jakmile jsme vyšli z druhé obytné části. Chaos. Pobíhající lidé. Křik raněných. Krvavé šmouhy táhnoucí se po zemi. To všechno mě přikovalo na místě a několik vteřin jsem nebyla schopna se pohnout. Matt okamžitě zakryl Davidovi oči a jednou rukou ho přivinul k sobě. Pak zastavil jednoho Osmisvěťana a se zvláštním, vážným výrazem, který jsem u něj ještě neviděla, se ho vyptával, co se stalo.

„Hmyzáci se dostali dovnitř! Do jedné z chodeb mezi Centrem a sektorem 11. Nikdo to nečekal, najednou se jich vyrojilo hrozně moc u nedalekého vchodu do podzemí, obklopili nás ze všech stran a už jsem ani nedoufal, že si přes ně probojujeme cestu. Pak zmizeli. Ztráty jsou ale strašné, asi největší za poslední měsíc,“ vychrlil ze sebe Osmisvěťan a utíkal pomáhat nosit zraněné na ošetřovny. Matt poslal Davida s Tinou zpátky do pokoje a mě táhl pryč jinou chodbou dál od kvílejících a vzlykajících Osmisvěťanů. Pořád jsem se otáčela, ale Matt mě neoblomně postrkoval dál a dál.

„Běž, záchranný oddíl se o vše postará.“ Až když jsme byli daleko od toho zmatku, opět jsem našla ztracenou řeč.

„Tohle… stává se něco takového často?“ zachraptěla jsem.

„Čas od času jsou nějaké ztráty, to je bohužel součást války, a i kdybychom se sebevíc snažili, tak se tomu nevyhneme. Na tom útoku mě ale děsí skutečnost, že se hmyzáci dostali přímo do areálu, byť jen do spojovacích chodeb. Není to úplně běžné, ale bohužel poslední dobou se to stává čím dál častěji. Nejspíš to budeme muset řešit na zítřejší poradě,“ řekl Matt a zahnul chodbou doleva.

Když jsme došli k mému pokoji, opřel se bokem o zeď a možná s lehkým nádechem starostlivosti se na mě zadíval.

„Jak to všechno snášíš?“

„Co? To, že je válka a jsme zalezlí pod zemí, že tady prakticky nikoho neznám, nebo ten incident, který se před chvílí stal?“ oplatila jsem mu otázkou.

„Tak všechno. Víš, moc lidí tady nemáme, takže úplně nechápu, jak to bez osmisvěťanské výdrže a odolnosti zvládáš,“ řekl Matt a zastrčil si ruce do kapes.

„Jsem v pohodě. Už mám ve svém životě pár otřesných zážitků za sebou, a proto mě jen tak něco nevykolejí. I když musím přiznat, že tenhle útok mě chladnou nenechal.“ Taky jsem se opřela o zeď a chvíli jsme oba mlčeli.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ otázala jsem se pak Matta.

„Povídej.“

„Kdo je Davidova matka?“

Matt se na chvíli zarazil, sklopil oči k zemi a až pak odpověděl.

„Ona… má sestra… na Osm světů nesmí,“ vypadlo z něj nakonec a mně se ulevilo, že není mrtvá. Nechtěla jsem se už dál ptát proč, ale Matt se stejně rozhodl mi to říct. „Stalo se to ještě před první válkou. Zjednodušeně řečeno, moje sestra byla zlatokopka. Obrala v rozvodových řízeních o peníze mnoho bohatých mužů, ale u toho posledního se to poněkud zvrtlo a ona ho v jedné hádce zabila. Myslím, že to neudělala schválně, spíš to byla nešťastná náhoda, protože s ním koneckonců čekala dítě, ale to už se u soudu vysvětluje dost těžko. Původně měla skončit na pěkně dlouhou dobu ve vězení, ale díky tomu, že byla těhotná a že jí náš otec sehnal dobrého právníka a klekl si před pár důležitými lidmi, ji pouze odsoudili k vyhnanství. Jakmile ale porodila, Davida jí odebrali a svěřili ho do péče mně a ona ho smí navštěvovat jen jednou za několik let. Měla ale štěstí, že to dopadlo tak, jak to dopadlo,“ dořekl Matt a odlepil se od zdi. Před očima se mi zjevila Davidova matka jako nějaká šílená ženská, která vraždí svého manžela. Rychle jsem tu představu zahnala a začala hledat klíč od svého pokoje.

„Tak se uvidíme zítra. Pokud budu mít čas, pokusím se tě vyzvednout na snídani, ale kdyby mi do toho zase něco vlezlo, tak jídelnu otevírají v šest a zavírají v devět. Jdi do té samé, v jaké jsi dnes večeřela.“

Matt se se mnou rozloučil a já šla hned do postele, ale stejně jsem neměla klidné spaní. Zvlášť proto, že se vrátilo něco, co už se nikdy vrátit nemělo.

Byla jsem v zahradě plné stromů, keříků a květin, nedaleko ode mě stála rozkošná malá fontánka a okolo ní poletovali vrabci. Běžel ke mně malý černovlasý kluk s úsměvem od ucha k uchu. Z dálky bych možná řekla, že je to David, ale když se přiblížil, zjistila jsem, že se mu až na černé vlasy v ničem nepodobá. Tenhle kluk byl vyšší, šlachovitější, i přes úsměv měl ve tváři bojovný výraz a v zářivých osmisvěťanských očích mu přeskakovaly rošťácké jiskřičky. Něco mi vzrušeně říkal a rozhazoval u toho rukama.

Obraz se změnil, ale ne moc. Pořád jsem byla v zahradě a přede mnou stál tentýž černovlasý kluk, ale teď mu mohlo být tak šestnáct let, pod oblečením se mu rýsovaly svaly a měl delší vlasy. I teď rozhazoval rukama, ale tentokrát v rozčilení, tváře měl zrudlé vztekem a něco na mě z plných plic křičel. I když jsem mu nerozuměla, věděla jsem, že to nebude nic hezkého. Nakonec se překvapivě zklidnil, něco mi s vážným výrazem sdělil, otočil se a běžel zahradou pryč. Vztáhla jsem za ním ruku a chtěla na něj zavolat, ale v tu chvíli jsem se probudila a zprudka se posadila na posteli. Zrychleně jsem oddechovala, ve spáncích mi nesnesitelně pulzovalo a po zádech mi stékal ledový pot. S roztaženýma rukama jsem se svalila zpátky a zírala do stropu. Tohle se nemělo stát. Lara, která mi v náznacích ukazovala svoji minulost, už uvnitř mě nebyla. Tak proč? Proč se mi znovu zdál tak neskutečně živý sen, u kterého jsem měla pocit, že se to už někdy stalo? Na tuhle otázku jsem si nedokázala odpovědět.

Když jsem se ráno celá rozlámaná a nevyspalá probudila a otevřela dveře od svého pokoje, abych se vydala na snídani, vyjekla jsem překvapením a úlekem. Vedle dveří se někdo opíral o zeď. A nebyl to Matt ani Will. Měl sice Willovu zamračenost a Mattovu bílou – o něco čistší – košili, ale ti nemají ani plavé vlasy ani plátěné kalhoty. Byl to Ben.

„Co tu děláš?“ hlesla jsem zaskočeně a všimla si druhé osoby, která stála za Benem – Tiny. Až teď, když jsem je viděla oba pohromadě, mi konečně docvaklo, kdo Tina je a proč jsem měla pocit, jako bych už o ní někdy předtím slyšela.

„Že bych přišel za tebou?“ řekl Ben s pozdviženým obočím a na konec věty pověsil otazník.

„No, to mi došlo, ale já myslela, jak ses sem tak rychle dostal,“ zeptala jsem se netrpělivě.

„Díky Tině – což je mimochodem moje sestra, která pracuje u teleportačního místa v Centru – jsem se sem dostal nejrychleji ze všech, i když jsem byl asi nejdál. Podle Tiny ještě nikdo jiný nedorazil. Ani Lara,“ dodal Ben a odlepil se od stěny. Přikývla jsem a stále jsem tak trochu nemohla uvěřit tomu, že aspoň jeden z členů naší zemské výpravy je konečně tady.

„Nepůjdeš s námi na snídani?“ zeptal se mě Ben a pak pomalu vyrazil s Tinou chodbou k jídelně. Rychle jsem je doběhla a nevěřícně na něj koukala.

„Jen tak se tu objevíš a hned chceš jít na snídani? Copak ty to tu znáš?“

„Ke konci první války jsem v tomhle podzemním centru strávil pár týdnů, takže ano, znám to tu.“ Ben pokrčil rameny a šel klidně dál.

Bylo ještě celkem brzo a v jídelně nikdo nebyl. Posadila jsem se s Benem a Tinou k jednomu z menších stolů, vzala do ruky podivně bledý a suchý rohlík a prohodila k Tině:

„Zprvu mi vůbec nedošlo, že jsi Benovo dvojče. Od pana Connora jsem slyšela, že prý máš schopnost…,“ začala jsem, ale Ben mě přerušil.

„Od jakého pana Connora? Kdo to je?“ vyzvídal a propaloval mě pohledem, protože jsem si vůbec neuvědomila, že Ben našeho šéfa z CWS zná pod úplně jiným jménem.

„Teda, myslela jsem pana Smithe! Promiň, spletla jsem se, kdysi jsem znala jednoho pana Connora, který byl Smithovi něčím podobný, a tak se mi nějak smotali dohromady,“ pokusila jsem se vše rychle zamluvit, ale viděla jsem na Benovi, že mi moc nevěří. Teď jsem ale vážně neměla chuť vysvětlovat mu celou tu maškarádu s Connorovými třemi jmény.

U dveří do jídelny jsem zahlédla rozespalého Matta. Tác si nevzal, pouze se natáhl po jednom z okoralých rohlíků ve velkém koši, vzal si kelímek s podivnou oranžovou směsí, která se podobala čaji, a loudavým krokem se vydal k našemu stolu. Posadil se vedle mě a usrkl z lehce doutnajícího nápoje.

„Čau, Bene… Včera v noci, když jsme se rozloučili, to ti byl, Leo, takový fofr, málem jsem se nezastavil…“ Matt začal mluvit ke mně, ale pak se překvapením rozkašlal. „Počkat! Co tady děláš?!“ zasípal a zmateně vykulil oči na Bena.

„Měl jsem přijít společně s Leou,“ řekl Ben nevzrušeně, když se Mattovi podařilo zastavit záchvat kašle. „Při teleportaci mě to ale vykoplo úplně na opačné straně. Naštěstí to místo bylo nedaleko portálu, ze kterého se dá přesouvat po Osmi světech i přes tu bariéru, nebo co to tady ti hmyzáci udělali, a tak jsem se do Centra dostal už dnes ráno.“

„Takže vy dva se znáte?“ zeptal se Matt a přeskakoval pohledem ze mě na Bena.

„Na Zemi jsme kolegové. V práci.“

„Aha… Ale počkej, nepracuješ ty jako…,“ začal Matt, který nejspíš tušil, jaké zajímavé zaměstnání Ben vykonává, a došlo mu, co to tím pádem vypovídá o mně, ale Ben ho naštěstí přerušil.

„Potřeboval bych si zavolat. Je tu ještě pořád komunikační místnost, ze které se dá telefonovat na Zemi?“

„Byla, dokud hmyzáci nevytvořili bariéru,“ řekl Matt a zamračil se. Ben zklamaně schoval mobil, který si už mezitím vytáhl z kapsy kalhot.

„Škoda. Než jsme se teleportovali, zkoušel se mi dovolat můj šéf, pan Smith. Je to taky Osmisvěťan, silný a chytrý. Chtěl jsem se s ním spojit a sdělit mu informace o aktuálním stavu Osmi světů. Myslím si, že by mohl být užitečný a dost nám pomoct,“ poznamenal Ben.

Při zmínce o Connorovi jsem zpozorněla a byla jsem ráda, že mé setkání s ním je díky nefunkčnímu mobilnímu signálu prozatím v nedohlednu.

Příchod Lary a Cassy kolem poledne způsobil poměrně větší poprask než ten Benův. S pobavením, ale zároveň i s příjemnou radostí jsem sledovala nevěřícné, zmatené i zaražené grimasy, které Osmisvěťané vykouzlovali na svých obličejích, jakmile Laru spatřili. Lara si mě všimla, přátelsky mi zamávala a zavolala něco ve smyslu, že se pak za mnou staví. Právě v tom okamžiku se ale za mými zády objevil Will.

„A prý že o ní nic nevíš,“ zavrčel mi do ucha. Tím jsem si u něj svou reputaci asi moc nevylepšila.

Několik hodin byly chodby areálu poměrně vylidněné, čekalo se na Lařin proslov. Lara mě asi původně taky chtěla zatáhnout do svého velkého uvítacího projevu, ve kterém vysvětlovala shromáždění obyvatel podzemního areálu, kde celé ty roky byla, ale naštěstí se mi podařilo zdekovat dřív, než k tomu mohlo dojít. Pro Osmisvěťany musel být její návrat neskutečnou událostí. Jejich národní hrdinka se vrátila a už teď jsem viděla odhodlání a naději, která se jim začala objevovat v jejich rozzářených očích. Mě ale obecné nadšení tak nějak míjelo. Možná proto, že pro mě osobně byla větší událostí chvíle, kdy Lara opustila mé tělo, anebo proto, že vlastně nevím, co kdysi dokázala pro Osm světů udělat. Nedokázala jsem ale uvěřit tomu, že její příchod válku výrazně zvrátí ve prospěch Osmisvěťanů, a tak jsem se jednomu z největších sálů Centra, kde se vše odehrávalo, raději vyhýbala.

Bezcílně jsem bloumala prázdnými chodbami a občas si opakovala, kde co je. Nahlížela jsem do tělocvičen a různých konferenčních místností, ve kterých teď nikdo nebyl, protože všichni chtěli vidět Laru na vlastní oči. Přesvědčit se, že tu opravdu je, prohodit s ní pár slov na povzbuzenou a vyslechnout si její příběh, který opakovala několikrát po sobě, aby ho slyšeli opravdu všichni, i ti, na které zprvu v sále nezbylo místo. O to víc mě překvapilo, když jsem najednou narazila na Matta.

„Nemyslela jsem si, že tě tu potkám. Proč nejsi s Larou, jako všichni ostatní?“ zeptala jsem se ho s mírným úsměvem.

„Nová strategie na následujících pár týdnů, do které zahrneme už i Lařiny schopnosti, se nejspíš bude řešit až k večeru. A vyprávění o jejím zmizení kvůli kouzlu, které použila v poslední bitvě první války, a o tom, jak upadla na několik let do bezvědomí a setrvala v něm až do chvíle, než ji Ben s Cassy našli a probudili, jsem si vyslechl už před hodinou. Nepotřebuju ho slyšet víckrát. V první verzi svého vyprávění jednou zmínila i tvoje jméno, ale pak to rychle zamluvila. Vy jste se znaly?“ otázal se mě Matt s lehkým nádechem únavy v hlase. Byla jsem ráda, že mě Lara nakonec ze svého příběhu vynechala, a proto jsem se rozhodla držet její verze.

„Ano, Laru jsem potkala těsně po jejím probuzení díky tomu, že jsem znala Bena a Cassy. Jo a promiň, že jsem ti to neřekla, když se začaly šířit zvěsti o jejím příchodu.“

„To je v pohodě, já ji zas tak dobře neznal. To spíš Will si přál, aby se konečně vrátila. Hlavně on chtěl slyšet, že je Lara skutečně zpátky a že to není jen další fáma. Myslím, že si byli celkem blízcí. Jednou mu zachránila život, a kdysi se podílela na zrovnoprávnění bělochů a černochů,“ dodal Matt a změnil téma. „Od Tiny jsem zaslechl, že tu ještě nejsou všichni tvoji přátelé. Můžeme se jít podívat k portálu, jestli už mezitím nedorazili,“ řekl a jednou rukou objal Davida, který se najednou zjevil vedle něj. Přikývla jsem a společně jsme se vydali chodbou na zcela opačnou stranu, než byl sál, ve kterém ještě pořád promlouvala k davu nadšených Osmisvěťanů Lara.

Za novým šokem a ani za opozdilci ze Země – tedy Thomasem, Eleanor, Fredem a Samanthou – jsem však nemusela chodit daleko. Jen po pár krocích, v okamžiku, kdy jsme zahnuli za roh, jsem je měla najednou přímo před sebou. Ucítila jsem, jak Matt vedle mě ztuhl, a taky všichni Layerovi se překvapeně zastavili. Na malou chvíli v chodbě zavládlo hrobové ticho, které jako první prolomil David.

„Maminko!“ vykřikl, vymanil se z Mattova sevření a rozběhl se k… Samantě.

S pootevřenou pusou jsem nevěřícně zírala na ten výjev před sebou. Vlasy. Ty úplně stejně černé Davidovy a Samantiny vlasy. Proč jsem si to neuvědomila dřív? To ale nebylo všechno. Když jsem se otočila na Matta, došla mi i další věc. Včera jsem z občasných záchvěvů Mattovy neuvěřitelné podobnosti s Thomasem vinila svou příliš bujnou fantazii (přestože já samozřejmě nemám nějakou extra bujnou fantazii), ale dnes, když stáli přímo naproti sobě a já mohla srovnávat, už to nebyly pouhé záchvěvy. Teď už mě podoba jejich postav, vlasů a rysů v obličeji přímo bila do očí.

Matt vedle mě polkl.

„Ahoj, tati. A mami…,“ houkl Matt nejistě ke skupince před námi a těkal pohledem všude kolem. Eleanor se na něj laskavě usmála a mně došlo, že mám dalšího nevlastního bratra. Pak se ale Eleanor vrhla ke mně.

„Leo, drahoušku, jsi v pořádku?“ zeptala se a sevřela mě v drtivém objetí.

„Jo, jo, jsem v pohodě,“ zahučela jsem zpoza jejích vlasů a nedokázala se ubránit úsměvu, když jsem zahlédla Mattův nechápavý výraz a jeho vyvalené oči.

„Co…?“ hlesl a snažil se u Thomase a Freda najít odpověď na to, proč mi dala Eleanor přednost a svírá mě v objetí.

„Vypadá to, že už jste se stihli trochu poznat, ale asi ne docela, takže: Matte, tohle je Lea. Adoptovali jsme ji před patnácti lety. A Matt je náš nejstarší syn, Leo,“ vysvětlil Thomas, když mě Eleanor pustila.

„Aha… takže má rodina se za tu dobu, co jsem strávil na Osmi světech, opět rozrostla,“ řekl Matt s mírným úsměvem.

Společně jsme se pak vydali k obytné části, zatímco Matt líčil Thomasovi a Fredovi, co se na Osmi světech stalo, a Samantha s Eleanor poslouchaly Davidovo radostné štěbetání. Držela jsem se spíše vzadu, s rukama zastrčenýma hluboko v kapsách, a přemýšlela o svých vlastních věcech. To, že Matt byl můj nevlastní bratr, mě zas tak nezaskočilo. Víc mě šokovalo, že Davidova máma, ta „šílená vraždící ženská“, kterou jsem si včera večer představovala, je Samantha.

Cítila jsem, jak se na mě tu a tam podíval Fred, ale nevšímala jsem si ho. Blízká budoucnost mě začínala docela děsit – byla jsem na Osmi světech sotva dva dny a už se toho stihlo stát tolik, že mě z těch neustálých překvapení rozbolela hlava. A kdybych tušila, co všechno mě ještě čeká, nejspíš bych už radši teď zalezla někam do kouta a dobrých pár měsíců z něj nevylezla.

6. MÍ NEJLEPŠÍ STUDENTI

Položil jsem mobil na stolek nedaleko skříňky a prokřupal si prsty. V hlavě mi hučelo víc než kdykoliv jindy za posledních pár měsíců, ale i tak jsem se snažil na tváři zachovat dokonale klidnou masku, přestože v místnosti kromě mě nikdo jiný nebyl. Zhluboka jsem se nadechl a znovu zkontroloval displej mobilu. Stále nic. Od té doby, co jsem Benovi volal, už uplynulo několik hodin a on se pořád ještě neozval. Tady něco nehraje. Cítil jsem to od začátku, a proto jsem se zastavil i v nemocnici.

Bena, Cassandru, Leu ani její rodinu jsem tam ale nenašel, přestože Lea byla na pokraji smrti a nemohla se jen tak zvednout a odejít si pryč. Jediné, co po nich zbylo, byl zvláštní pozůstatek něčí obrovské energie, po které zůstala tak zřetelná stopa, že jsem se ani nemusel moc snažit, abych ji zachytil. Z toho jsem usoudil, že se z pokoje někdo s větší skupinkou teleportoval. Někdo hodně silný. Byl jsem si jistý, že by to nedokázal nikdo z Layerových, dokonce ani Ben nebo Cassandra, u které jsem ale vlastně nikdy neodhadl, čeho všeho je schopná.

Sundal jsem si umělou pleš a začal z obličeje smývat zbytky make-upu. V hlavě jsem si rychle přerovnal všechny informace, které jsem měl k dispozici, a položil si tři otázky. Na první už jsem si i dokázal odpovědět – závan něčí životní energie, který v nemocnici zůstal, byl určitě pozůstatek po teleportaci. Tím jsem si byl jistý. Druhá – kam se tedy všichni teleportovali? Odpověď už mi začínala být celkem jasná. Ben mi nevolal a jeho telefon byl mimo signál. Kdyby se přesunul na jinou planetu Zemi, jeho mobil by signál zachytil, ale na Osmi světech, zvlášť pokud se tam zase něco stalo, už ne. S třetí a nejdůležitější otázkou jsem si ale rady nevěděl. Kdo? Kdo to měl celé na svědomí? Lea? Ne, i kdybych připustil, že se nějak zázračně uzdravila, a i když jsem o ní věděl věci, o kterých nikdo jiný vůbec neměl ponětí, dokonce ani ona sama ne, tohle by nedokázala.

Z myšlenek mě vyrušilo lehké zaklepání na dveře.

„Pane Wagnere?“ ozval se Kevinův tlumený hlas.

„Počkej chvíli, prosím, hned se ti budu věnovat,“ zvolal jsem a rychle uklízel rozházenou vatu, falešnou pleš a sluneční brýle – prostě vše, co ze mě dočasně udělalo pana Smithe, šéfa CWS. Otřel jsem si ruce navlhčeným kapesníkem, přehodil přes sebe sako a naposledy se prohlédl v zrcadle. Jednou rukou jsem si prohrábl vlasy a v duchu se zamračil nad všudypřítomnými šedinami. Už delší dobu jsem uvažoval nad tím, že jim svou osmisvěťanskou silou trochu pomůžu k původní barvě, ale nakonec jsem si to rozmyslel a teď jsem toho zalitoval.

Nahodil jsem laskavý úsměv, otevřel dveře své pracovny a přivítal čekajícího Kevina. Společně jsme pak odešli do tělocvičny, kde jsem se opřel o zeď a čekal, až se tenhle svalnatý asijský kluk převlékne. Kevin se ke mně vždy choval se zdvořilou úctou, poslední dobou dělal velké pokroky a měl jsem ho celkem rád, ale jako Lea nebyl. Ani sympatiemi, které ve mně vzbuzoval, ani talentem. Kevin nejspíš poznal, že jsem se zamyslel, a tak si začal sám opakovat sestavy do taekwonda. Posledních několik hodin jsem uvažoval o tom, že bych odešel na Osm světů, ale to s sebou neslo pár komplikací. Jednak bych musel zařídit, aby CWS dočasně vedl někdo jiný, ale protože Ben ani Lea teď zrovna nebyli k dispozici, vrtalo mi hlavou, koho bych pověřil. A taky jsem se obával, že Lea, pokud tedy skutečně je na Osmi světech, by mi to mohla slušně zavařit, protože věděla, kdo jsem a co všechno jsem jí a Harrymu udělal. Vlastně jsem teď už vůbec nedokázal odhadnout, co od ní mohu čekat. Už když jsem ji poprvé spatřil, rozhodl jsem se, že z ní udělám špičkovou agentku a že bude mou nejlepší studentkou. Pokaždé, když se pak ocitala v mé přítomnosti, jsem plně využíval své charisma a nechával jej proudit v imaginárním oparu kolem ní. Ať už jsem dělal cokoliv a ať jsem měl jakoukoliv náladu, vždy jsem na ni byl přívětivý, laskavý, otevřený všem jejím nápadům, prostě neustále jsem se choval tak, aby mi plně věřila. U Harryho se mi to nepovedlo a já jsem si nemohl dovolit udělat dvakrát tutéž chybu.

Až donedávna jsem byl se svou prací velice spokojený a byl jsem si jistý, že mám Leu ve své moci. Nyní jsem však začínal pochybovat. Koneckonců, když jsem Lee odhalil, kdo skutečně jsem, vytáhla proti mně zbraň. Sice se jí neskutečně třásla ruka a zásahový oddíl CWS ji zneškodnil dřív, než mohla cokoliv udělat, ale já věděl, že kdybych ji ještě chvíli popichoval, zmáčkla by spoušť. Doufal jsem, že už se od té doby trochu uklidnila, ale pro jistotu jsem se nakonec rozhodl, že ji nechám nějaký čas být. Sice hrozilo, že čím déle bude bez mého dozoru, tím větší je pravděpodobnost, že něco prozradí Benovi, ale zvážil jsem, že to stojí za riziko, protože je důležité, aby mi opět uvěřila. To rozhodně. A já měl času dost.

7. VČELÍ MUŽ

Seděla jsem napřímená na vysoké dřevěné stoličce a už mě pomalu chytala křeč do zad.

„Budeš si tam čmárat ještě dlouho?“ houkla jsem na Matta, který byl schovaný za obrovským plátnem s dlouhým štětcem v jedné ruce a kusem plechu místo palety v druhé. Začínala jsem na sebe být naštvaná, že jsem mu kdy kývla na to, aby mě portrétoval.

„Ne, moc dlouho už ne. Obvykle jsem rychlejší, ale tebe nechci odfláknout,“ uklidňoval mě Matt, vyklonil se zpoza plátna a zazubil se na mě. Oplatila jsem mu to vynuceným úsměvem a snažila si nějak protáhnout krk. Na Osmi světech jsem byla teprve pátým dnem. Pomalu jsem si ale začínala zvykat a ani jsem se už necítila tak stísněně jako na začátku. Udála se tu spousta změn, což měla samozřejmě na svědomí Lara. Téměř okamžitě se stala vrchní velitelkou a rychle na sebe převzala veškerou odpovědnost. Vypracovala nový rozpis všech povinností, nařídila povinné tréninky, aby všichni Osmisvěťané dokonale ovládali šerm – já samozřejmě nepochopila, jak má dokonalý šerm vypadat, protože mně už teď připadal jejich výkon bezchybný. Taky se jí alespoň částečně podařilo prolomit bariéru, a tím se mimo jiné obnovila možnost telefonovat z komunikační místnosti na Zemi.

Tyhle změny jí ale ani zdaleka nestačily – chtěla celkově zlepšit „sociální systém Osmi světů ve válce“, jak to sama nazvala, a definitivně zničit zbytky bariéry, což by umožnilo teleportaci odkudkoliv kamkoliv. Mně to bylo víceméně jedno – byla jsem zvyklá na relativně drsné podmínky a žádný „sociální systém“ jsem tedy nepotřebovala a teleportace se mě taky netýkala.

Někdo zaklepal na dveře a několik vteřin nato bez vyzvání vešel dovnitř.

„Nazdárek! Nerada vás ruším, ale musíme si tě na chvíli vypůjčit, Leo. Jde o přezkoušení tvého talentu,“ řekla rozjařená Cassy, které nakukovala přes rameno Lara. Od té doby, co se Cassy potkala s Marcusem, který byl podle jistých zvěstí nějaký její dávno ztracený přítel, byla ještě víc mimo než obvykle. Radostně jsem seskočila ze stoličky a konečně se protáhla.

„Půjdu s vámi,“ vyhrkl Matt, otřel si do hadru ruce od barvy a rychle si přes sebe přehodil svůj zelený kabát. Všichni čtyři jsme se vydali do středu Centra. Přidala jsem do kroku, abych se dostala k Laře.

Chvíli jsem šla vedle ní mlčky, zatímco Cassy vzadu Mattovi něco nadšeně brebentila.

„Je tu jedna věc, kterou bych s tebou chtěla probrat,“ ozvala se najednou Lara a ztišila hlas. „Máme totiž malý problém. Bohužel mi to nesecvaklo a nějak jsem to nestihla zamluvit, takže teď už je pozdě. To, že už tak trochu umíš šermovat a že jsi byla agentkou, vím jen já, Ben a Cassy. Thomas asi něco tuší. Ale jinak nikdo jiný. A tak od tebe pravděpodobně nikdo nic moc nečeká a umíš si asi představit, že Eleanor s Fredem nejsou nadšení z toho, že do tebe najednou někdo začne sekat mečem. A taky se jim asi nebude líbit, když se dozví, cos opravdu dělala v době, kdy si mysleli, že chodíš do nultého ročníku na vejšce a pracuješ v bance. Už teď proti tomu tvému zkoušení dost protestují. Myslím, že jsi jediná, kdo je může přesvědčit, že je to v pořádku. Takže tě v tom bohužel budu muset nechat vykoupat samotnou…,“ řekla Lara a posmutněle se usmála.

Polilo mě horko a měla jsem co dělat, abych nezaškobrtla. Úplně jsem zapomněla, že Layerovi ještě o ničem nevědí! Jak jim vysvětlím, proč jsem se pustila do tak nebezpečné kariéry, a hlavně to, že jsem jim lhala?

Když jsme se přiblížili k tělocvičně, zaslechla jsem Eleanor a Freda. Strnule jsem za Larou, Mattem a Cassy napochodovala dovnitř a zarazila si ruce hluboko do kapes, což jsem jindy nedělala a což mě moc nepotěšilo, protože to bylo gesto Harryho a pana Connora.

Překvapilo mě, jak velký sál je. Byl stroze vybavený, v koutu stál jen velký stůl s vyskládanými meči, ale zato byla celá místnost velice dobře osvětlená. Rozhodně jsme se zde nenacházeli sami: okolo nás bylo nespočet Osmisvěťanů, kteří ve dvojicích trénovali, a odevšad se tak ozýval řinkot mečů, které do sebe narážely s takovou vervou, až někdy při úderu čepelí přeskočila jiskra. V rohu místnosti stála Eleanor s rukama v bok a o něčem se dohadovala s Willem, zatímco Fred stál vedle ní a neustále přikyvoval. Thomas stál raději trochu bokem a debaty se neúčastnil, stejně jako Marcus a Sebastian, kteří všechno z povzdálí jen pozorovali. Jinak jsem tu znala už jen Bena, který seděl v malém výklenku, a Tinu, která si něco psala do svého zápisníku – jak taky jinak. Cassy okamžitě vyrazila k Marcusovi, zatímco já, Lara a Matt jsme zamířili k Willovi, který už začínal být rozčilením rudý v obličeji, což bylo na jeho světlé pokožce extra vidět.

„Proboha, mě z toho asi klepne! Vysvětlí jí už někdo, že zkoušce ze šermu se ta holka prostě nevyhne?“ zavrčel Will, když jsme k němu přišli, a ukázal na Eleanor. Mě jako vždy ignoroval.

„Nemůžete ji nutit, aby dělala něco, co neumí!“ vykřikla Eleanor dopáleně.

„Mám pro vás novinku: můžeme,“ odsekl Will chladně. Eleanor s Fredem i nadále protestovali se stejnou vervou, jakou zase Will odrážel jejich námitky – jejich slovní šermování dokonale zapadalo do dění kolem.

Nakonec jsem se zhluboka nadechla a všechny tři jsem zarazila způsobem, jaký mi nebyl vůbec podobný, ale rozhodně zafungoval.

„Já to zvládnu,“ řekla jsem sice poměrně tiše, ale jakýmsi zvláštním tónem, který je všechny přehlušil, a ani jeden z nich pak nějakou chvíli nepromluvil.

„Výborně. Byl jsem určený k tomu, abych tě vyzkoušel, tak si tamhle vyber meč a začneme,“ řekl Will, který jako první našel řeč a očividně nebyl moc nadšený, že opět se mnou má co do činění. Svlékla jsem si kabát, který by mi teď spíše překážel, přestože jsem i s ním uměla velice slušně bojovat, a došla jsem ke stolu. I když všechny meče byly osmisvěťanského původu a byly určitě kvalitnější než ty obyčejné lidské, žádný z nich se nevyrovnal tomu, co mi dal Ben a který kdysi patřil Laře. Už jsem se chtěla natáhnout po jednom relativně úzkém vzadu, když jsem najednou za sebou ucítila něčí přítomnost.

„Nechceš raději tenhle?“ ozval se Ben, který mi podával právě ten meč, o kterém jsem před chvílí přemýšlela. Překvapeně jsem se na něj podívala a ani se nezeptala, jak ho sem dostal.

„Díky,“ řekla jsem, vzala si od něj zbraň a usmála se.

„Pohni sebou trochu, nemám na tebe celý den,“ zavolal na mě Will otráveně, čímž si vysloužil Eleanořin přísný pohled. Svižným krokem jsem se postavila před něj, vytáhla meč z pochvy a zběžně si ho prohlédla. I přes to všechno, co budu muset za chvíli Layerovým vysvětlit, mnou projel příjemný pocit. Pomalu jsem zvedla zbraň a najednou jsem si byla sama sebou jistější. Naposledy jsem zachytila Eleanořin ustaraný a Fredův nesouhlasný pohled a pak už jsem se plně soustředila na Willa, který čekal připravený k souboji a ve tváři měl vážný výraz. Lehkým pokývnutím hlavy jsem mu naznačila, aby začal. Ušklíbl se a jedním švihem na mě zaútočil. Podle způsobu, jakým to udělal, jsem poznala, že souboj se mnou nebere moc vážně a nečeká, že bych snad někdy mohla získat převahu, nebo dokonce vyhrát. Podceňoval mě víc než jakýkoliv můj předchozí soupeř. A to dělal chybu. Jedním máchnutím jsem jeho úder odrazila, ale to ještě o mých schopnostech nic nenasvědčovalo. Takhle by to udělal každý, i absolutní neznalec. Přenesla jsem váhu na přední nohu a ještě pevněji sevřela meč, zatímco jsem čekala na Willův další útok. Nevím, jak to bral on, ale pro mě ještě zápas ani nezačal. Will znovu máchl, tentokrát rychleji a dvakrát po sobě. První úder jsem opět odrazila, před druhým ladně uskočila. Už mě ale nebavilo čekat, až Will něco podnikne. Teď byla řada na mně. A já tenhle souboj nehodlala prohrát!

Vystartovala jsem proti soupeři s bojovným výrazem a spustila na něj sérii divokých výpadů, zatímco jsem se lehce pohybovala po podlaze jako po tanečním parketu a hbitě uskakovala, kdykoliv se Will o něco pokusil. Poprvé jsem získala navrch, když jsem Willovi proklouzla pod jeho levačkou a rukojetí meče ho tvrdě udeřila do zad. Zakopl, ale v mžiku nabyl rovnováhy a s překvapeným výrazem se ke mně rychle otočil čelem. Ztěžka oddechoval a nevěřícně na mě zíral, ale já se rozhodla, že ho nenechám vydechnout. Věděla jsem, že nemám času nazbyt – jakmile si uvědomí, že mě nemusí šetřit, pustí se do mě stejným stylem, jakým bojoval Matt a ti Osmisvěťané, které jsem zahlédla, když jsem přišla na Osm světů. Opět jsem Willa zasypala sprškou útoků, přestože mě už pomalu začínaly pálit ruce. Will se bohužel začal plnou silou bránit dřív, než jsem čekala. Hbitě odrážel mé útoky a několikrát mezi ně přimíchal své vlastní.

Už jsem pociťovala únavu a Will to nejspíš poznal. Pomalu mě zatlačoval ke zdi a získával převahu. Celé to dovršil tím, že mě tvrdě srazil k zemi, což doprovázely ohromené výkřiky okolo stojících Osmisvěťanů, kteří už mezitím přestali bojovat a zaujatě pozorovali souboj mezi člověkem a Osmisvěťanem. Když po mně opět sekl mečem, zmohla jsem se jen na chabé pozvednutí toho svého nad sebe. Willův tlak byl ale tak neskutečný, že jsem musela i druhou ruku položit na plochou stranu čepele, abych mohla alespoň nějak vzdorovat jeho útoku. Zatnula jsem zuby a snažila se Willovu čepel, která tlačila na tu mou, udržet v co největší vzdálenosti, ale šíleně mě bolely ruce a jeho meč se pomalu přibližoval k mému hrdlu a obličeji. Celkem mě udivilo, že proti tomu nikdo nic nedělá, protože jsem měla pocit, že by mě v tomto okamžiku byl Will schopen i zabít. To mám za to, že jsem si myslela, že bych mohla porazit Osmisvěťana. Skousla jsem dolní ret tak silně, až mi po bradě stekla kapka krve, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Schopnosti na to, porazit Willa, jsem měla, možná jsem dokonce byla lepší i po technické stránce, ale chyběla mi osmisvěťanská síla a odolnost, kterou jsem jako člověk nikdy nemohla získat, i kdybych na sobě sebevíc pracovala.

Mé snažení už nejspíš bylo u konce a téměř jsem se chystala vzdát, když mnou najednou prostoupil jakýsi zvláštní klid vystupující z hrudi, směrem od mého klíčku. Neuměla jsem popsat, co to z něj a vlastně i ze mě vycházelo, ale pálení v rukou ustoupilo a tlak Willova meče se snížil na minimum. Nemohla jsem se ubránit úsměvu, nad kterým Will nechápavě přimhouřil oči, a vzápětí jsem proti němu vykopla nohou a zasadila mu ránu do hrudi. Will odletěl několik metrů dozadu, až ho muselo zachytit několik přihlížejících Osmisvěťanů. Matt, Sebastian a Marcus zpozorněli a zahlédla jsem překvapené pohledy Layerových i udiveného Thomase. S náhlou lehkostí jsem se postavila, z brady si otřela krev a s nečekanou rychlostí jsem vystřelila proti Willovi. Ten se nestačil bránit mým novým útokům, takže jsem mu nakonec jedním silným švihem vyrazila meč z ruky a čepel toho svého mu položila pod bradu. V celém sále zavládlo ticho, které trvalo i poté, co jsem sklonila zbraň a odešla ke svým věcem. Až když jsem si přes sebe přehodila kabát, vrátila se mi všechna únava, takže jsem se cítila strašně slabá, až ochablá, a když jsem se pokusila vydat směrem k Laře, zavrávorala jsem a musela se opřít o zeď. Najednou mě ovládla strašlivá touha odtamtud odejít.

„Lara vám to vysvětlí,“ zamumlala jsem unaveně k Layerovým, kteří se i s Mattem postavili přede mě. Opásala jsem si pochvu s mečem kolem pasu a prošla okolo nich. Ztěžka jsem otevřela dveře, nechala je za sebou tiše zaklapnout a vydala se na opačnou stranu chodby, než byla ta, kterou jsem přišla.

Bezcílně jsem bloumala chodbami areálu, aniž bych tušila, kam vlastně směřuji. Vůbec jsem nevnímala, kudy jdu, a brzy jsem se ocitla v naprosto cizím prostředí, ale nevěnovala jsem tomu pozornost. Byla jsem rozhodnutá, že cestu zpátky budu řešit až později. Přestože jsem se cítila neskutečně unavená, urputně jsem kráčela dál. Co se to v souboji s Willem vůbec stalo? Stále jsem si nedokázala vysvětlit, kde se ve mně vzala ta nečekaná nová energie a jak jsem v sobě našla sílu na to, abych Willa odkopla, a ještě několik metrů daleko. Jednou nohou… Prostě jsem to nechápala. Stáhla jsem si řetízek s klíčkem z krku a pozorně si ho prohlédla. Neviděla jsem na něm žádnou změnu, stále chybělo šest kamínků… anebo jen pět? Zastavila jsem se. Měla jsem pocit, že když jsem prázdné dírky počítala před několika dny, bylo jich šest, ale teď jsem jednu nemohla najít. Spletla jsem se snad? Nebo vážně jeden kamínek přibyl? Zamračila jsem se při vynoření dalších otázek, na které jsem si nedokázala odpovědět, a opět jsem si klíček pověsila kolem krku.

Byla jsem tak pohroužená do svých myšlenek, že jsem si ani nevšimla, jak dlouho se neobjevil žádný Osmisvěťan. Když jsem pak pohlédla kolem sebe, uvědomila jsem si, že jsem měla dát větší pozor na cestu, po které jdu.

„Skvělé,“ zamumlala jsem si sama pro sebe, už podruhé si dnes zastrčila ruce do kapes a pokračovala v chůzi dlouhou prázdnou chodbou bez jakýchkoliv dveří. Dalších deset minut jsem šla pustým prostorem a kromě pár křižovatek jsem na nic nenarazila. Měla jsem sice s sebou mobil, ale tady mi byl k ničemu, a tu parádní vysílačku, kterou měl Matt, Will a další Osmisvěťané, mi samozřejmě nikdo nedal.

„Třikrát jsem přežila svou vlastní smrt a nakonec se ztratím a umřu žízní na takovémhle místě,“ zabručela jsem do všudypřítomného ticha a rychlým krokem pokračovala dál.

„Tohle je vážně absurdní,“ zavrčela jsem naštvaně po dalších minutách bloudění. Měla jsem ráda klid, když mě nikdo nerušil a já si mohla dělat, co chci, ale to tíživé ticho a osamělost tohoto místa už mě začínaly deptat. Když jsem zabočila do další chodby, na jejímž konci jsem spatřila dveře a ještě k tomu otevřené, myslela jsem chvíli, že snad začnu skákat radostí, přestože takovéto projevy nadšení pro mě nebyly moc typické. Poté, co vyprchalo prvotní opojení, jsem si ale uvědomila něco, co mi předtím nedošlo: Proč jsou ty velké bezpečnostní dvoukřídlé dveře otevřené? Ani jsem nepotřebovala výcvik, abych poznala, že tu něco nehraje. Přilepila jsem se ke zdi, aby na mě z místnosti nebo z další chodby nebylo vidět, a potichu se plížila ke dveřím. Současně jsem se snažila zachytit alespoň nějaký zvuk. Zprvu jsem měla pocit, že všude panuje pořád stejné ticho, ale pak se něco ozvalo. Musela jsem napnout uši, abych vůbec rozpoznala, co je to za zvuk – jako by někdo šustil papírem, ale s takovou zvláštní urputností, až mi to bylo s každým dalším krokem víc a víc nepříjemné.

Když jsem se dostala ke dveřím, na chvíli jsem se zastavila a opatrně nahlédla dovnitř. Naskytl se mi pohled na menší předsíň s prázdnými skleněnými skříněmi a já udělala jeden opatrný krok. Vzápětí jsem rychlým pohybem vytasila meč, který se mi do té doby houpal v pochvě u pasu, a já děkovala pánubohu za to, že jsem si ho vzala s sebou, protože jsem zjistila, že jedna skříň není tak docela prázdná. Už dlouho se mi před očima nenaskytl tak bizarní obraz, jaký představoval muž s vypíchnutýma očima v bílém, nyní zkrvaveném plášti. Mužovo tělo bylo napěchováno ve skříni za skleněnými dvířky.

Nasucho jsem polkla, ještě pevněji sevřela meč a dál tiše našlapovala směrem ke dvěma vyraženým dveřím na konci předsíně. Nejdříve jsem se podívala do těch více vpravo. Hned jsem poznala, že se jedná o nějakou laboratoř, přestože jsem neměla moc času, abych si velkou místnost pořádně prohlédla. Všude vládla spoušť – spousta roztříštěných zkumavek a nádob, několik převrácených stolků, poházené injekční stříkačky a zvláštní zařízení, které jsem viděla poprvé. Bílé zdi i strop byly pocákané krví a na zemi mezi střepy ležela v různých prapodivných polohách těla Osmisvěťanů, v lepším i horším stavu. Nad tím vším se tyčila obrovská vážka s rozpětím křídel okolo čtyř metrů a její složené oči se zaměřily přímo na mě. Věděla jsem, že i kdybych vystřelila z místnosti ven přesně v okamžiku, kdy jsem vešla dovnitř, tak už bych té příšerné vážce, která zabírala půlku místnosti, neunikla. Čekala jsem, že se na mě ten tvor okamžitě vrhne a roztrhá mě na kousíčky, stejně jako to udělal s několika Osmisvěťany ležícími okolo, ale kupodivu se nic nestalo. Jen jsme tam tak obě na sebe zíraly. Její modrozelená blanitá křídla se rozpínala do neskutečné délky, mírně se chvěla a vydávala onen zvuk šustícího papíru. Bála jsem se, že jakmile jenom na chvíli uhnu pohledem, je se mnou ámen. V tomto strnulém postoji jsme setrvaly neskutečně dlouhou půlminutu.

Nic se nedělo a do mě se pomalu vracela naděje, že odsud vyváznu živá. Najednou však začala vážka vydávat podivné, mnohovrstevnaté zvuky: cosi podobajícího se lidskému dušení, kašlání a chrčení, žabímu kvákání a dokonce ptačímu zpěvu. Vše se spojovalo v neskutečnou kakofonii, která sice drásala uši, ale já si byla pořád jistější, že mě vážka nechce zabít, alespoň prozatím. Několikrát jsem zamrkala, protože jsem nechápala, co to má znamenat, a zdálo se mi, že se ten hmyzák se mnou snaží komunikovat. To, co se stalo potom, mě ale překvapilo natolik, že jsem málem upustila meč. Vážka se začala pomalu přetvářet, jako by byla tekutá. Po chvilce už přede mnou stál bosý a do půl těla nahý muž střední postavy v hnědých kalhotách, s dlouhými modrozelenými vlasy a doširoka otevřenýma černýma očima. Se zájmem si mě ještě chvíli prohlížel a pak pomalu otevřel ústa.

„Lea,“ vyslovil zřetelně mé jméno a bylo vidět, že si na něm dává záležet. Netušila jsem, odkud mě může znát, ale v ten okamžik mi ten překvapivý fakt, že dokonce zná mé jméno, ještě úplně nedocvakl, protože mě zaujala řada jehličkovitých zubů a zašpičatělý, jasně červený jazyk. Jeho pohled sklouzl na klíček, který mi visel okolo krku, a ohromeně se na něm na chvíli zastavil, ale pak se opět rychle podíval na mě. Předtím jsem si toho nevšimla, ale teď jsem v jeho očích spatřila obdiv, úctu a pokoru, přestože jsem vůbec nechápala proč. Ještě víc mě zarazilo, když hmyzí muž sklonil hlavu a ukazováčkem a prostředníčkem levé ruky se dotkl své levé klíční kosti, což nejspíš bylo nějaké znamení podřízenosti. Než jsem se ale mohla vzpamatovat a cokoliv udělat, muž ke mně přistoupil a položil mi dlaň na čelo.

„Omlouvám se,“ řekl těsně před tím, než se mi po celém těle rozprostřel mrazivý pocit, do hlavy jako by se mi zabodl hřebík a já se v křečích složila k zemi.

Pravděpodobně jsem byla mimo několik hodin, ale připadalo mi, jako by to bylo jen pár vteřin. A ne jen tak ledajakých. Jakmile jsem se probudila, cítila jsem se neskutečně odpočatě a plná energie, i když jsem měla po celou dobu pocit, jako by do mě někdo pouštěl elektrický proud. Ale to, co jsem zažívala od doteku hmyzího muže do probuzení, bylo hotové peklo. V hlavě se mi promítala spousta obrazů, všechno bylo strašně zmatené a po celou dobu jsem slyšela ten hmyzí způsob mluvení. Vše bylo útržkovité a nějakou chvíli mi trvalo, než jsem si ujasnila, co jsem se vlastně dozvěděla.

Nejjasněji jsem si pamatovala krásnou a elegantní ženu s ostře řezanými rysy a dlouhými rovnými havraními vlasy. Dívala se přímo na mě a vybízela mě, ať za ní přijdu. Druhou věcí jsem si už tak jistá nebyla, ale měla jsem dojem, že mi žena slibovala vysvětlení. Další scény, které mi utkvěly v paměti, zobrazovaly hmyzáky, často právě ve fázi proměny v člověka. Velmi zřetelně se mi také vybavoval obrovský palác zvláštních tvarů, plný sloupů, oken, oblouků a dveří. Věděla jsem i to, jak se mu neoficiálně říká – Úl. Zcela jasně jsem si dokázala vzpomenout na rozdělení hmyzáků. Podobalo se tomu u včel: dělnice, trubci a královna. „Dělnice“ představovali všichni „řadoví“ hmyzáci, které Osmisvěťané dosud potkávali. Mezi ně ale nepatřili pouze tvorové ženského pohlaví, ale i mužského a dokázali se rozmnožovat. „Dělnice“ byly nejpočetnější skupinou hmyzáků a plnily základní funkce, mezi které patřilo bojovat v předních liniích, starat se o Úl nebo zajišťovat potomstvo stejného druhu. „Trubci“ se podobali včelímu modelu ještě více. Byli to pouze muži a častěji než „dělnice“ využívali svou lidskou podobu. Původní záměr přírody byl, aby s vybranými „dělnicemi“ pouze plodili nové „trubce“, a k tomu mělo několik z nich se současnou královnou zplodit královny budoucí. Teď, v čase války, se ale z „trubců“ stali velitelé jednotlivých složek hmyzí armády. Všem vládla královna, která na rozdíl od včel neplodila jenom potomky, ale starala se o budoucí královny, udržovala rovnováhu mezi hmyzáky a měla kontrolu nad veškerým děním v Úlu.

Netušila jsem, jak a proč tohle všechno o hmyzácích vím. Jedna scéna mi ale stále vrtala hlavou. Byla sice ze všech nejkratší a jen mi probleskla v myšlenkách, ale i tak jsem viděla dost na to, aby ve mně vyvolala spoustu nových otázek. Zahlédla jsem několik lidí spících na zvláštních kvádrech. Většinu z nich jsem neznala, ale dva, které jsem poznala s jistotou, mě zaskočili. Já a Harry. Proč mi tohle všechno ten hmyzí muž vůbec ukazoval?

Nevěděla jsem, kde jsem. Ležela jsem na něčem měkkém, pravděpodobně v posteli. Zaslechla jsem hlasy. Nejprve jenom tlumeně, jakoby z dálky, ale po chvíli se přiblížily a já rozpoznala, že je to Matt, Will, Lara, Thomas, Ben a Tina. V okamžiku, kdy jsem otevřela oči a pomalu se posadila, hlasy utichly, takže můj mozek nestačil zaznamenat, o čem se předtím bavili.

„Šípková Růženka se nám probudila,“ poznamenal Will svým typickým otráveným hlasem. Přestože jsem se cítila skvěle, měla jsem trochu rozostřený pohled a chvíli mi trvalo, než jsem ho v místnosti mezi dalšími lidmi našla. Stál opřený o bílou skříňku, na které byl položený džbán s vodou, pohled měl upřený do země.

„Jak se cítíš?“ zeptal se mě Thomas pomalu, když nikdo nic neříkal.

„Dobře. Kde to jsem, co tu dělám a co se stalo?“ řekla jsem a sklouzla pohledem z Thomase na Matta, protože jsem měla pocit, že ten mi situaci objasní líp.

„Jsi na ošetřovně. Našli jsme tě na výzkumném oddělení, které se nenacházelo zrovna v nejlepším stavu, a dost by nás zajímalo, co jsi tam dělala,“ začal Matt opatrně, zatímco jsem se rozhlížela kolem. Ošetřovna byla podobná té v CWS, ale stejně jako všechno tady byla rozlehlejší a zařízení opotřebovanější a zastaralejší. Postelí bylo několikanásobně víc a zdaleka ne všechny byly prázdné. Několik lůžek bylo za zataženými závěsy a sem a tam neustále pobíhali doktoři a sestřičky.

„Ani nevím. Ztratila jsem se a pak jsem prostě narazila na výzkumné oddělení, nebo jak tomu říkáte. V tom příšerném stavu to bylo, už když jsem tam přišla. A taky tam byla… vážka. Velká vážka,“ dodala jsem.

„Ano, o té víme,“ přitakal Matt a na chvíli zaváhal, jako by nevěděl, jestli má pokračovat, nebo ne. „Byla naše rukojmí, zajatec a taky trochu pokusný králík. Díky ní jsme měli aspoň to minimum informací, které o hmyzácích víme. Jenže teď je pryč. A my se tě ptáme proč, protože jsi jediná, kdo přežil,“ pokračoval Matt a tázavě se na mě podíval.

Chvíli jsem nic neříkala, protože jsem si nebyla úplně jistá, co všechno jim chci říct a co ne. Přestože bych to ještě před pár hodinami neřekla, ten hmyzí muž ve mně vzbudil podivuhodné sympatie a něco mi říkalo, že mu můžu věřit. Pohledy všech, včetně toho Willova, se na mě se zvědavostí a napětím upíraly, a tak jsem se raději rozhodla promluvit.

„Ta vážka… se proměnila,“ řekla jsem nejprve stroze, přestože jsem věděla, že toto jim ani zdaleka nebude stačit, což jsem brzy poznala na Mattově pozdviženém obočí. „V člověka – muže,“ doplnila jsem a sledovala udivené pohledy ostatních.

„Jsi si jistá? Nezdálo se ti to jenom? S těmi potvorami bojuji posledních třicet let a nic takového jsem nezažila,“ řekla Lara a bylo na ní vidět, že mi nevěří.

„Nikdy jsem si ničím nebyla jistější. Dokonce na mě mluvil.“ Očividně nikdo netušil, jak s touto informací naložit, protože nějakou chvíli trvalo, než opět někdo promluvil.

„A co říkal?“ zeptal se mě pak Will pochybovačným tónem.

„Mé jméno,“ odpověděla jsem s ledovým klidem, bez jakékoliv emoce ve tváři, protože dnes jsem se od něj nechtěla nechat vytočit. Nejspíš to zapůsobilo, protože se nezmohl na žádnou kousavou odpověď. Pak už nikomu nebylo moc do řeči, a tak se Matt zvedl a prohlásil:

„Dnes večer je velitelská porada, určitě se to tam bude řešit, protože jsme právě přišli o velkou výhodu. Myslíme si, že ta vážka je pro hmyzáky docela důležitá, a nám se z ní za celou dobu nepodařilo nic vytáhnout. Teď ti dáme prozatím pokoj, ale očekávej, že za tebou ještě někdo přijde a bude toho chtít vědět víc, protože po ní nezůstala žádná stopa.“

Jistěže nezůstala. Schopnosti hmyzáků šíleně podceňujete a nemáte ani tušení, jak silní jsou. Samotnou mě zaskočilo, co jsem si najednou pomyslela, protože to nejspíš byla další věc, kterou mi hmyzí muž daroval v jeho balíčku informací.

Stejně jako Matt se postupně zvedli všichni a pomalu odcházeli. Zahlédla jsem Bena. Na chvíli se naše pohledy setkaly, ale pak se ten jeho stočil jinam. Bylo to zvláštní, protože ještě před pár dny to mezi námi dvěma vypadalo celkem nadějně.

Lehla jsem si na postel. Na jednu stranu jsem byla ráda, že mě nechali konečně o samotě, ale na druhou jsem se cítila provinile, že jsem jim ani zdaleka neprozradila vše, co jsem se dozvěděla. Nic o tom, jak silný je jejich nepřítel, který je jim sice v mnoha ohledech velmi podobný, ale zároveň je inteligenčně na úplně jiné, mnohem vyšší úrovni. Věděla jsem, že tito tvorové mají daleko vyšší cíle a neprahnou po tom zničit nebo zotročit osmisvěťanský národ, i když by to dokázali jediným lusknutím. Avšak co mají opravdu v úmyslu, mi nebylo odhaleno a asi bych to ani nepochopila, protože můj mozek na to prostě nebyl stavěný. Tušila jsem jenom, že jim v tom brání neskutečná touha po něčem, co se jim nedaří získat. To byl hrozivý a nevyzpytatelný Včelí lid.

8. SLABINY

Vyšel jsem z velkého sálu společně se skupinkou několika dalších lidí a všude kolem se rozléhal šum hlasů. Už dlouho jsem se necítil tak strašně unavený, a dokonce jsem dočasně ztratil svůj jedinečný a všudypřítomný smysl pro humor. Na poradě se nic nevyřešilo, a to i přesto, že teď už tu byl někdo jako Lara, která vždycky dala věcem řád a ve všem udělala pořádek. Tentokrát se to ale nedařilo ani jí. Válečná strategie uvízla na mrtvém bodu, s útěkem vážky si nikdo nevěděl rady a náhlá neúroda se ani nestihla začít řešit, protože ty líné lemry, které velí jednotlivým částem 8. světů, berou válku snad jako práci, kam docházíš přesně od osmi do pěti a přesčasy prostě odmítají. Morálka byla příšerná, autorita velitelů žádná, na dochvilnost jsem už radši ani nechtěl pomyslet. Člověk by si řekl, že být druhým zástupcem velitele je větší zábava a že tě bude aspoň někdo uznávat, ale tak tomu vůbec nebylo.

Došel jsem do obytné části, vylovil z kapsy klíče, odemkl svůj pokoj, rychle se v něm zase zavřel a byl jsem rozhodnutý dnes už nikoho dovnitř nevpustit. David byl asi opět u Samanthy, za což jsem byl v tuto chvíli vděčný. Normálně bych si asi sedl ke skicáku, protože kreslení mě obvykle uklidňovalo, ale dnes bych asi nezvládl ani to, a tak jsem se pouze svalil na postel a zavřel oči. Už dlouho jsem necítil takový vnitřní zmatek. Nejvíc mě znervózňovala Leina výpověď. Přeměna hmyzáka na člověka? O tom jsem nikdy neslyšel, ani nic podobného nezažil. Tu vážku jsem viděl několikrát a vždy mi přišlo, že má pouze takový tupý výraz v těch jejích vypoulených očích, ale nic víc.

Přestože jsem původně malovat nechtěl, nakonec jsem otevřel oči, posadil se a popadl skicák, který ležel na rozviklaném stolku vedle postele. Jako obvykle jsem měl chuť kopnout do vratkého stolku, protože se zase rozkymácel a všechny věci z něho popadaly na zem. Dnes jsem je ale nechal ležet, vytáhl z kapsy kabátu výjimečně místo tužky pár pastelek a začal kreslit. Nechal jsem svou ruku, aby si dělala, co chce, a tahy pastelek jsem nijak neřídil. Jak jinak, vznikla z toho vážka, trochu větší, než jaká je ta v normální životní velikosti. Využil jsem příležitosti, že mě nikdo nepozoruje, a zkusil něco, co se mi nedávno povedlo, ale ještě jsem přesně neprozkoumal, jak to vlastně funguje. Tuhle moji nově objevenou schopnost jsem u nikoho jiného nikdy nezaznamenal, ani u těch nejsilnějších Osmisvěťanů, a nechtěl jsem na ni nijak upozorňovat. Obával jsem se, že by mohla být okamžitě zneužita k vojenským účelům, i když jsem ji ještě neovládal dokonale.

Nahromadil jsem do ukazováčku co nejvíce energie, až jsem měl pocit, že mi začne hořet prst, a lehce jsem cvrnknul do vážky na papíře. Blanitá křídla se zachvěla, přestože ještě před chvílí byla absolutně nehybná, a celá vážka se zvedla z papíru, takže na něm nic nezůstalo. Položil jsem skicák vedle sebe na postel a s úsměvem pozoroval zelenožlutou vážku, jak poletuje po pokoji.

Po chvíli jsem se v myšlenkách opět nechtěně vrátil k dnešnímu zasedání rady. Osmisvěťané jsou velmi tajnůstkářská rasa, problesklo mi náhle hlavou. Občas se to hodilo a občas ne. Na jednu stranu se nám díky tomu stále dařilo před veřejností maskovat, v jaké jsme ve skutečnosti situaci, že nic nezvládáme, ale na druhou stranu i přední velitelé mezi sebou zatajovali všechny možné informace, a právě proto jsme teď byli tam, kde jsme. U samotných vrchních velitelů jsem měl pocit, že už ani mně neříkají zdaleka všechno, co by měli. Hodně Osmisvěťanů nejspíš doufalo, že se tato situace s příchodem Lary zlepší, ale to se bohužel nestalo. Ukázalo se, že v první válce zemřelo víc silných Osmisvěťanů, než jsme si mohli dovolit ztratit. Mnozí z nich kdysi za Larou stáli a hlavně díky jejich podpoře mohla naplno využívat svoji sílu a talent. Málokdo věděl, že v té době Lara s ohledem na svoji extrovertní osobnost a charisma fungovala spíše jako „maskot“ pro povzbuzení lidu. V politice a na velitelství tahal za nitky spíše její bratr Harry, přestože byl tichý, nikdy se moc neprosazoval a pravděpodobně byl i slabší než ona. Dokázal však zákulisním jednáním získat pro sebe i Laru velkou autoritu a respekt. Teď tu ale žádný Harry nebyl a Lara se musela spolehnout na nevyzpytatelného Marcuse, na Sebastiana, který spíše sledoval své vlastní cíle, a nakonec na nespolehlivého a náladového Willa. A tak jí dalo častokrát hodně zabrat sjednat si u vůdců poslušnost, vynutit respektování jejích rozkazů nebo jen přesvědčit ostatní, aby alespoň vyslechli její rady.

Co se vlastně stalo, že šlo všechno tak do kopru? Samozřejmě, strůjcem všech problémů byla skutečnost, že tohle byla po relativně krátké době již druhá válka a byli jsme neskutečně oslabení. Nešlo však ani tak o to, že nás bylo málo, ale spíš o to, že nám chyběli skutečně silní Osmisvěťané. Nejdřív zmizel Harry. Pak jsme přišli o přední představitele královského rodu. V první válce zemřela jedna z nejsilnějších královen všech dob a její dcera byla zabita hned na začátku války druhé. Další velkou ztrátu představovala smrt celé rodiny Clainových. To byl rod samých silných a vlivných Osmisvěťanů. A nakonec byl zabit i Alexej, jeden z hlavních velitelů tehdejšího odboje, shodou okolností Lařin snoubenec.

Poslední důležitý Osmisvěťan, kterého teď všichni velmi postrádali, byl sice fyzicky stále mezi námi, ale jedna jeho část bohužel zemřela v poslední bitvě společně s jeho dlouholetými přáteli. Will. Bylo těžké uvěřit tomu, že právě on, Osmisvěťan, který kdysi vzbuzoval v lidech tolik sympatií a nadějí, nikdy se s nikým nepohádal a dokázal změnit dějiny celého 1. světa, teď prakticky s nikým nevycházel, byl neustále uzavřený sám do sebe, nedokázal ovládat své emoce a nebyl na něj spoleh.

Sundal jsem si z nohou vysoké boty a znovu se natáhl na postel. Přestože jsem se cítil dost bezútěšně, snažil jsem se povzbudit vzpomínkou na jeden starý příběh, který se často vyprávěl v období nepokojů. Odehrával se v době, kdy ještě Osmisvěťané žili na jediné planetě a ne na osmi, jako je tomu dnes, a byl o statečném a silném králi, za jehož vlády tato planeta vzkvétala. Každý to vyprávěl trochu jinak, ale nejčastěji Osmisvěťané říkali, že to byl 3. svět. Lid krále miloval a díky jeho vládě a zákonům vše fungovalo tak, jak má. Jenže pak jeho rádci rozhodli, že z politických důvodů si vezme za ženu krásnou princeznu, do které však byl zamilován jeho o několik minut mladší bratr. Přestože se na veřejnosti oba tvářili, jako by se nic nedělo, vedli od té doby spolu boj o to, kdo má na princeznu větší nárok. Po čase jejich rozepře přerostla ve skutečný souboj, ve kterém byl král zabit. Na trůn poté nastoupil jeho bratr. Vzal si princeznu za ženu, na rozdíl od svého předchůdce ale vládl krutě, a to po mnoho dlouhých temných let. Mezi Osmisvěťany od té doby koluje legenda: Až bude Osmisvěťanům nejhůře, vystoupí ze země král s obrovskou armádou a všechny nepřátele pobije. Spravedlivý král, jehož jméno si už nikdo nepamatoval, ale stále nikde, takže tak špatně na tom asi ještě nebudeme.

Svlékl jsem si kabát, převalil se na břicho, vzal si skicák a prohlížel si své náčrtky. Přitom jsem si vybavil obraz zkázy ve výzkumném oddělení a při vzpomínce na muže s vypíchnutýma očima mi přejel mráz po zádech. Po dlouhé době jsem pocítil strach. Ta vážka, která se podle Ley proměnila v muže, znala naši slabinu. Věděla, že když Osmisvěťan přijde o své oči, ve kterých je všechna jeho životní síla, zemře. Někdo za pár vteřin, někdo až za několik týdnů, ale nakonec čeká všechny stejný konec. Tato smrt patřila k těm nejhorším a báli se jí všichni Osmisvěťané. Ať už bylo umírání pomalé, nebo rychlé, vždy bylo neskutečně bolestivé a většinou mělo stejný průběh. Nejprve začal Osmisvěťan vykašlávat krev, poté přišel o své schopnosti, takže se z něj stal svým způsobem obyčejný člověk, který rychle zestárnul a za strašlivých bolestí umřel. A nebylo možné se tomu vyhnout. Nebylo nikoho, kdo by přežil poté, co přišel o oči. Implantace nepomáhala, moderní medicína si s tím nevěděla rady. A ve válce to mohlo potkat úplně kohokoliv. Donedávna jsem si myslel, že jediná naše výhoda spočívá v tom, že o naší zranitelnosti hmyzáci nevědí. Mýlil jsem se.

Ozvala se ohlušující rána a celá místnost se otřásla tak, až jsem spadl z postele. Všude okolo padala omítka a moje věci z poliček. Přestože mi hvízdalo v uších, vyskočil jsem hned na nohy, popadl meč a vystřelil z pokoje. Všude byl zmatek, Osmisvěťané se zvedali ze země a ptali se, co se děje. Proletěl jsem kolem jedné zmatené skupinky a jen v ponožkách, zmačkaných kalhotách a napůl zastrčené košili jsem běžel na opačnou stranu areálu k druhé obytné části, protože se mi zdálo, že odtamtud jsem zaslechl tu příšernou ránu. Pár Osmisvěťanů, co se už vzpamatovalo, tasilo své meče a mířilo stejným směrem jako já. Brzy jsem narazil na Willa, který se snažil jeden chumel mužů a žen nějak uspořádat a rozdělit tak, aby každá jeho část šla do jiné chodby. Protlačil jsem se k němu a dával pozor, abych cestou nikoho nepořezal.

„Co se stalo?“ vykřikl jsem na něj přes hlavy Osmisvěťanů.

„Nemám ani ponětí,“ zvolal spěšně a pokrčil rameny. Na chvíli jsem v něm zahlédl toho starého Willa, který tak rád pomáhal lidem a bránil spravedlnost, a i přes ten zmatek jsem se lehce pousmál. Pak jsem se opět vměstnal do davu a rychle jsem jím postupoval do obytné části. Osmisvěťané se naštěstí postupně rozdělili do několika proudů a brzy jsem se už nemusel tolik mačkat a prodírat davem. Svižněji jsem šel dál, ale najednou se několik osob přede mnou zastavilo. Zpoza rohu nedaleké chodby jsme zaslechli vyděšené výkřiky, při kterých nám tuhla krev v žilách. Ostatní kolem mě jenom dál zaraženě stáli, ale já jsem nehodlal otálet a rychle jsem doběhl k rohu chodby. Tam jsem zastavil a zíral na scénu před sebou. Všude byla krev, trosky, ječící Osmisvěťané a… hmyzáci. Spousta hmyzáků. Na konci chodby zela ve stropě obrovská díra, ze které vedl nepravidelný tunel na povrch, a z něj se hrnula spousta těch odporných tvorů všech možných velikostí.

„A sakra,“ zamumlal jsem si sám pro sebe. Pevněji jsem sevřel meč, vyrazil směrem k tomu obrazu zkázy a málem uklouzl v kaluži krve, která mi hned prosákla skrz ponožku až mezi prsty. Neubránil jsem se znechucenému výrazu, odvrátil pohled od ženy, které ta krev patřila, a vyběhl k nedaleké stonožce, jedné z největších hmyzáků v celé chodbě. Proklouzl jsem kolem ní, pak se otočil a třemi po sobě jdoucími švihy jsem jí usekl několik nohou. Uskočil jsem před sprškou její krve, zaútočil na stonožku ze strany a nakonec jí posledním silným máchnutím usekl hlavu. Dalšího hmyzáka jsem odrazil kouzlem vyslaným z napřažené ruky a domněle „lehce“ jsem postupoval dál. Koutkem oka jsem zahlédl, jak se do chodby vřítily dva proudy Osmisvěťanů vedené Benem a Tinou, začali bojovat s hmyzáky a odnášet raněné. Brzy se objevila i Lara, Cassandra a Marcus, kteří brali příšery ve velkém, pouhým máchnutím rukou a občasným seknutím meče. Všiml jsem si Thomase, Eleanor a Freda, kteří začali léčit raněné. Rozhlédl jsem se a doufal, že neuvidím také Leu, protože pro ni tu rozhodně nebylo bezpečno. Její pokoj na ošetřovně se nacházel nedaleko odsud.

Hmyzáků stále přibývalo. Lara se bezúspěšně snažila uzavřít díru ve stropě a nepřátelé se neustále řinuli i z ostatních chodeb, a dokonce i z jednotlivých pokojů. Oháněl jsem se mečem, co to šlo, ale hmyzáci neubývali. Nohavice kalhot jsem měl pocákané krví, o ponožkách ani nemluvě, a meč se mi začínal pomalu tupit, protože jsem si ho předtím neošetřil speciálním kouzlem. Kdo mohl tušit, že na nás nepřítel tak znenadání zaútočí. Nejvíc mě ale děsilo, že se hmyzáci dostali dovnitř areálu. Uvědomoval jsem si, že i kdyby se nám je teď podařilo zastavit, tohle samo o sobě představovalo do budoucna opravdu velký problém.

Prudkým rozmáchlým pohybem jsem se otočil na patě a zneškodnil další hmyzí potvoru. A právě v té chvíli jsem zahlédl Leu. Kabát, který obvykle nosila, na sobě dnes neměla, byla pouze v bílém tričku s krátkým rukávem, elastických kalhotách a svých vysokých kozačkách. Ve tváři měla soustředěný výraz a nejspíš sem také vyrazila ve spěchu, protože s sebou ani neměla meč, což mě vylekalo. Taky mě znepokojilo a překvapilo, že se za ní hned otočilo několik hmyzáků. Naléhavě jsem Lee naznačil, ať odsud co nejrychleji vypadne. Podívala se na mě, ale zavrtěla hlavou a pevným krokem vyrazila přímo k největšímu hmyzákovi ze všech, obrovské vose, která se tyčila uprostřed chodby a bojovala s Benem a Marcusem. I přes to, v jaké situaci se Ben právě nacházel, okamžitě Leu zpozoroval a vyděšeně na ni pohlédl, za což ho vosa odměnila tím, že ho popadla a několik metrů vláčela vzduchem, než s ním mrštila o stěnu tak tvrdě, až v ní zůstala menší prohlubeň. Lea sebou trhla a krátce se za Benem zadívala. Chvíli to vypadalo, že se k němu rozeběhne, ale pak se s odhodlaným výrazem ve tváři vydala k vose. Nevěřícně jsem ji pozoroval a tak tak u toho stíhal odrážet útoky několika hmyzáků. Brzy si jí začali všímat i ostatní Osmisvěťané – mnozí z těch, co se za ní otočili, zaplatili za nepozornost životem.

Už jsem na Leu chtěl zakřičet, co to sakra dělá a ať odsud okamžitě vypadne, ale to, co se pak stalo, mi doslova vyrazilo dech. Lea jako by chtěla promluvit, ale místo slov vyšlo z jejích úst jen několik prapodivných zvuků, které jsem tolikrát slyšel u hmyzáků a při kterých mi přejížděl mráz po zádech. Vosa okamžitě nechala Bena být a ladně se otočila přímo na Leu. Osmisvěťané i ostatní hmyzáci přestali bojovat a jenom zírali. Kromě Leiných skřeků tak zavládlo v chodbě naprosté ticho. Když Lea „domluvila“, několik vteřin se nic nedělo a pak se ozvala vosa. Zvuky, které vydávala, byly mnohem jasnější, ale jinak zněly úplně stejně jako ty, které vydávala Lea. Vosa nejspíš řekla v jejich způsobu dorozumívání jen pár slov, pak se otočila k hmyzákům a vyšly z ní tři ostré hvízdavé zvuky. Nato se její křídla prudce rozkmitala, vosa se vznesla a zmizela v tunelu tak rychle, že jsem to ani nestihl sledovat. Její spolubojovníci ji postupně následovali a po chvilce nezůstalo v chodbách areálu nic jiného než kaluže krve, spousta mrtvol a díry ve stropě. Přeživší Osmisvěťané strnule postávali a jistě se chtěli začít Ley vyptávat, odkud zná hmyzí řeč, ale Marcus okamžitě zavelel, aby začali odklízet mrtvé, opravovat díry a obnovovat ochrannou bariéru, a tak jim nezbylo nic jiného než poslechnout. Krátce jsem na Leu pohlédl, jestli to nevysvětlí aspoň mně, ale z jejího výrazu jsem usoudil, že se k tomu nechystá, a tak jsem se taky rychle vydal pomáhat s opravami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Osm světů: Včelí lid.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.