Za sedmé:

Nepokradeš!

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2003 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by Anton Mauvé

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-149-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-150-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-151-6 (PDF na CD)

Miroslav Jandovský

Za sedmé:

Nepokradeš!

druhý díl volného cyklu

Třeboň – můj kraj

KAPITOLA PRVNÍ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

KAPITOLA DRUHÁ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

KAPITOLA TŘETÍ.

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

KAPITOLA PRVNÍ

(1)

Je letní ráno, den sotva začal, alespoň podle názoru pánů Jirotky a Šítka, kteří si museli přivstat, aby stihli ranní vlak jedoucí ve směru na České Budějovice. Ten odjížděl nehorázně brzy, hned po osmé hodině, a to je doba pro pány, kteří se před několika dny zbavili povinnosti chodit do školy, nezvykle časná. Teď procházeli vagony vlaku a hledali místo, kde by je nikdo nerušil. Našli je v téměř prázdném kupé. Pouze u dveří se k sedadlu tiskl mužík obtěžkaný velkou taškou, kterou z důvodů, jež tajil, držel na kolenou.

Pozdravili a sedli si k oknu. Každý z jedné strany a oba netrpělivě hleděli na hodinky. Tolik spěchu a teď měli nečinně čekat, kdy se to monstrum dá do pohybu.

„Nemám k tomuhle vynálezu valnou důvěru, pane kolego,“ řekl Jirotka. „Jede, páchne, dělá hluk, který plaší klid okolní přírody, jíž navíc zásobuje kouřem zcela nestřídmě.“

„Škarohlíd jako vždycky – kočáry mají odzvoněno – trocha radosti ze vznešené nadřazenosti – určitě žádná škoda.“ Šítkovo telegrafické vyjadřování zatím nevzbudilo pozornost muže v koutě.

„Jediná radost se dostaví, až dojedeme na místo. Byl jsi někdy v Třeboni?“ Protože věděl, že jeho kolega tak daleko na jihu Čech ještě nikdy nebyl, obrátil se raději na muže v koutě, aby mu poskytl nějakou informaci ohledně cíle své cesty.

„Tak vida, mladí páni jedou do Třeboně. U nás je dobře, čistej vzduch a dobrý lidi. Našinec má bratra všude. Když to zrovínka není bratr, je to našinec.“ Povolil si u krku hnědou kazajku a roztáhl tvář k širokému úsměvu. Dobrák se nezapřel. Když ne dobrák, Jihočech určitě.

„Vy jste odtud?“ zeptal se Jirotka bez většího zájmu. Vést přátelskou řeč se spolucestujícím se sluší. To věděl, i když ji zapřádal jen někdy. Člověk na cestách je člověk vytržený ze svých vztahů, ze souvislostí a to může mít nepříznivý vliv na jeho psychiku. Přátelské řeči mu mohou pomoci nepříznivé následky tohoto vytržení ze souvislostí zrušit. Jirotka jednou četl odborná pojednání psychiatra doktora Zelenky v čekárně u zubaře. Necestoval však často, aby poznatky náležitě uplatnil.

„Nejsem, ale to nevadí. Poradit můžu. Já jsem ze Brabců statku z Klece. To je blízko. Znáte to tam? Kousek stranou na Frahelž jsou rybníčky, když je jejich čas, rostou tam na hrázkách bílý hříbky. Můžu poradit.“

Brabec z Klece? Mohlo to vzbudit otázky, ale oba mládenci byli vychovaní a otázek se zřekli.

Na Brabců statek a na bílé hříbky už nedošlo, alespoň pro nejbližší chvíli, protože dveře kupé se s hlukem otevřely, vpustily dovnitř rozměrný proutěný kufr a s ním i dívčí hlásek, který se pídil po volném místě k sezení.

„Samozřejmě, milostslečinko, že je tu volno. Místa moře, můžete si vybrat. Hned vás zbavím zavazadla.“ Jirotka galantně vyskočil a s heknutím zvedl kufr na horní polici.

„Pane jo, tomu říkám váha. To se z nádraží pronesete.“ Mládenec si uvědomil, že dívku s tímhle zavazadlem už viděl na nástupišti, a jak si matně vybavoval, nebyla tam sama, takže se s kufrem taky sama nevlekla.

„Od vlaku to neponesu,“ řeklo děvče upjatě, urovnalo si sukni a sedlo si naproti muži z Brabcovic statku, který to musel vzít jako poklonu.

Pokud mládenci stačili zjistit a dodejme, že jim to nedalo žádnou práci, dívka byla mladá, štíhlá, tváře milé, v modrobílé, bohatě řasené sukni nad kotníky. Ve stejné barvě byla i blůzka, nebo snad živůtek, to mládenci nebyli schopni rozlišit, poznali však s určitostí, že s barvou šatů ladil čepec, vlastně klobouk pentlí pod bradou uvázaný, který se na cestu hodí, protože venku občas fouká vítr a připravuje dívkám nepříjemné chvíle. Otázka byla, zda dívka odjíždí z Prahy na venkov, nebo jako oni z Prahy na vagace, nebo si klobouk odváží z Prahy na venkov jako pozdrav z velkého světa.

„Dovolíte, milostslečinko, abychom se představili?“ povstal Jirotka ze svého místa. „Já jsem byl nedávno jmenován profesorem CK malostranského gymnázia, kam chodil i Jan Neruda, kterého jistě račte znát. Tohle je můj kolega a přítel Svatopluk Šítek, těšící se naději, že najde uplatnění za horami foliantů v právnické kanceláři pana doktora Zahrádky v ulici Ječné, taktéž v Praze.“

Oba mládenci podali dívce ruku, kterou jim sotva stiskla. Už si sedali, když Šítek jakoby mimochodem pronesl: „Tenhle člověk – roztržitost sama – inu profesor. Jméno: Jiří Jirotka.“

Jestliže byl Jirotka v rozpacích, dívka v mimořádných. Své jméno řekla na půl úst, takže mládenci nevěděli, o koho jde. Ale to nebylo důležité. Zejména proto, že se dívka usadila v koutě, vyndala z tašky, kterou si položila vedle sebe na sedadlo, nějakou knížku a dala se do čtení.

Tak jak byl řečný pán pouhý suplent, vybavený nadějí, že až přijde čas, postoupí do profesorského stavu, byl druhý v podobné roli, ovšem v prostředí právnické kanceláře. Ta poskytovala rozmanité služby poradenské, stejně jako obhajoby či žaloby v soudních přích. Po přísných zkouškách na staroslavném učení Karlo-Ferdinandovy univerzity si pánové dopřávali posledních vagací.

„Poslední měsíc – svoboda pryč,“ řekl JUDr. Šítek snad hlasitěji, než bylo třeba. Chtěl zřejmě vzbudit zájem čtoucí dívky nebo chtěl přehlušit hlomoz vlaku, který byl nepříjemně silný.

„A hle, mládenec se žení a truchlí nad mizející svobodou,“ usoudil muž v koutě, nebyl však vzat na vědomí.

„Neměli bychom zavřít okno?“ obrátil se Jirotka na dívku. Muže v koutě s dotazem přehlédl. „Železo se tře o železo, soustava kol naráží na koleje, parostroj vyrábí páru, ta supí pohánějíc vlak. Pokrok se projevuje hlukem. Teď, na konci devatenáctého století, je hluk doklad a příklad pokroku. Kde jsou časy vesnického zápecí našich předků, kde jediný hluk obstarávaly slepice.“

Mužík v koutě jenom pohoršeně zvedl hlavu a mlčel jen proto, že v ten moment nebyl s to vymyslet zdrcující repliku. Doma by se nenamáhal, dal by dotyčnému do nosu a bylo by to. Obě strany by si rozuměly, jenže to tady nešlo.

Dívčina odpověď byla stručná: „Celkem nic mne neobtěžuje.“ Tím samozřejmě zavdala oběma pánům důvod k uvažování. Celkem, tedy skoro nic ji neobtěžuje, tedy přece jenom něco, co nebylo připomenuto.

Pak byla prohlížena středočeská krajina. Co na ní člověk, který nemá právě zájem o její studium, může najít zajímavého? Lesy, pole, městečka a vísky, sem tam nějaký člověk s kravským potahem, dítě, které, kdo ví proč, ale podle ustáleného zvyku, mává ubíhající železné obludě. Jedeš si někam, kam se já nikdy nepodívám. S tebou jedou pánové Jirotka a Šítek. Samozřejmě s dalšími stovkami cestujících, kteří si určitě všichni zaplatili jízdenku. Na to už průvodčí dohlédne.

„Tabák došel,“ ozval se Šítek, který nenápadně zkoumal dívčiny tvary. Odhadl, že tato venkovská kráska byla zcela určitě na návštěvě u své pražské tetičky a teď se vrací pod ochranná křídla rodiny. Tatíček bude asi venkovský lékař, který tahá místním zabedněncům zuby a rovná zlomeniny, jež utrží při tancovačce v místní hospodě. Podle toho, jak důsledně klopila oči a nedbala zjevných narážek na navázání rozhovoru, měla přísnou katolickou výchovu. To jurista samozřejmě schvaloval. Zejména proto, že ji viděl poprvé a patrně i naposled. Byla tu však otázka, proč odpovědně vedená dívka cestuje vlakem sama.

„Přirozeně že když si tabák nekoupíš, musí ti jednou dojít. Kdyby tu byl některý z našich osvícených kolegů, ač nerad přiznávám, že takoví opravdu jsou, dozvěděl by ses, že kouření je metla lidstva. Spolu s alkoholismem, ovšem. Myslím, že se přidám na jejich stranu a budu podporovat jejich osvícená stanoviska.“

„Přestaneš kouřit?“

„Ne. Jenom přestanu podporovat zhoubný vliv kouření na organismus svých přátel.“

„Svatá pravda, panáčku,“ ozvalo se konečně z kouta. „Potvrzuju, že kouření je zhouba lidstva. Když ne přímo lidstva, tak světskejch statků určitě.“

„Přeháníte, dobrý muži,“ rozhodl se Jirotka být mluvčím okenní strany. „Kolik stojí paklík laciného fajfkového tabáku?“

„To máte pravdu, stojí to peníze, ale to jsem neměl na mysli, i když to samo o sobě taky stojí za řeč. U nás ve vsi pustili z útrpnosti nějakýho vandráka do stodoly přespat na seně, a co myslíte, že z toho pošlo? Co myslíte? Celá stodola z toho kouření lehla popelem. A hledejte ho, a když ho najdete, vemte si na něm něco, když nemá na dlani ani chlup.“

„Takový člověk by v seně měl dát přednost tabáku šňupavému před tabákem kuřlavým. Ten se vyrábí z tabákových listů zapařováním a zdlouhavým pochodem lučebným a přidáním aromatických olejů, vonných směsí a čpavých přísad, nezřídka jedovatých barviv. Tenhle prášek je ovšem pochybný a zdraví ohrožující. Neohrožuje však stoh, do kterého se požitkář se souhlasem sedláka zavrtá,“ tolik Jirotka.

Přítomní zírali, ničehož neříkajíce. Nepřítomnost zmíněného chlupu na dlani mohla vzbudit nepříznivý dojem. Ovšem na naši pánskou část tohoto rychlíkového kupé třetí třídy zřejmě neměla větší vliv. Jirotka, jehož poučný projev nezaznamenal žádný hlasitý ohlas, zvedl bradu a ukázal jí na dívku, která se dál věnovala četbě. Pak si strčil palce do průramků své kostkované vesty, která měla být podle jeho názoru posledním výkřikem módy v oblasti pánských vest, a s povzdechem obrátil hlavu k oknu. Tam lhostejně putovala středočeská krajina zpátky ku Praze.

Jeho druh se patrně ze stejných pohnutek vykláněl z okna.

„Nevystrkuj hlavu, vletí ti něco do oka,“ upozornil ho starostlivě.

„Mašinfíra sotva.“

„Ten je povinen chovat se rozvážně, má za nás všechny odpovědnost, proto se nevystavuje nebezpečí. To jenom cestovatelé, kteří nemají valnou zkušenost s cestováním, jsou celí diví a všemu nezvyklému se jen diví. Cesta vlakem se tak stává životní zkušeností a nevyčerpatelným zdrojem zábavy po zbytek života. Co taky s dlouhými zimními večery, že?“

Teď se dívka obrátila k mluvčímu a vypadalo to, že něco řekne. Neřekla však nic a opět se vrátila ke svým myšlenkám.

„Cesta dlouhá – konec nikde,“ řekl JUDr. „Jak dlouho – hodinu dvě? Ke čtení nic – vystrčíš hlavu – saze v oku – kdyby saze – kusy uhlí.“ S touto pesimistickou předpovědí se uchýlil do svého rohu, sundal sako a knoflíkovou dírkou si prohlížel dívku v protějším koutě.

„Ach bože, tohle má být advokát,“ vzdychl Jirotka teatrálně.

„Nevykládejte si to zle, pánové, ale u nás na vsi si jeden soused, nebudu jmenovat, začal s advokátama a pak přišel na buben. Nebejt syna, kterej se voženil do sousední vsi, chodil by střídou. Od advokátů ruce pryč.“ Řekl a s vědomím zasloužené převahy se rozhlédl po ostatních.

„Pěkná pověst – děkuju, nechci,“ řekl Šítek s křivým úsměvem. „Naštěstí pro mne – v tomhletom světě – právníků třeba.“

„V tomhletom světě možná, ale v tom našem ne. Naštěstí pro nás,“ řekl mužík a opět se vítězně rozhlédl. V poslední době nedělal nic jiného, než s převahou obhlížel svět.

Do řeči se však vložil profesor: „Co je ta vaše vesnice jiného než taky tenhle svět, tedy ten náš svět? Máte nějaká privilegia? Nemáte. Novoty se dneska nikomu nevyhnou. Pára, elektřina, telegraf, devatenácté století je století nevídaného pokroku, který nezná hranice. I ve vzduchu už dneska lidé létají.“

„Ve vzduchu, říkáte? Jako čarodějnice?“

„Podobně, podobně,“ smál se Jirotka.

Další řeč, kdy se mužík chystal rozhodně protestovat proti nesmyslům, které tady profesor říká, přerušil průvodčí. Ve dveřích srazil po vojenském způsobu paty, zasalutoval a požádal o jízdenky. Každou pečlivě prohlédl a současně uvážil, zda obličej jejího majitele odpovídá ceně a určení místa cílové stanice, a pak, když shledal, že je vše v pořádku, požádal mužíka, aby dal své zavazadlo na horní polici. Pak zasalutoval, popřál všem šťastnou cestu a zavřel za sebou.

„Co mu vadilo na té tašce?“ divil se její majitel. Starostlivě sledoval, jestli se zavazadlo nerozhodne spadnout.

„Tuhle otázku jste měl položit jemu. Kdo ví, jaké dneska platí na dráze předpisy.“ To opět Jirotka, který za svoji dvojčlennou skupinu vystupoval v roli mluvčího.

„Předpisy přes tašky?“ divil se mužík a slečinka poprvé neudržela vážnou tvář. „Tady někdo říkal,“ pokračoval už bez ohledu na tašku a riziko jejího případného pádu, „že devatenáctý století je nějaký výjimečný století. V jednom kuse samej pokrok a nic než pokrok. Jenže pokroku se člověk nenají. Kdyby nebylo nás rolníků, můžete si s tím pokrokem… však víte co. Když vám nedáme najíst, můžete se v tý Praze jít všichni klouzat. Bez pytle mouky jste v troubě a mouka je ze žita a to roste u mne Na Krabci. To je u lesa na Kolence. Tak si můžete jít s těma svejma telegrafama a já nevím s čím ještě, co vám leží v hlavě, no, víte kam.“ Vypadalo to, že se rozčílil. „To je tak blbý, jako by to vymyslel Škorpil z Lomnice.“ Dál nic neobjasnil. Prostě Škorpil z Lomnice. Asi známá firma.

Chvíli bylo ticho. Vlak ovšem dál hrkal, supěl, tloukl koly o spojnice kolejnic a dál páchl uhelným kouřem. Jen v kupé nikdo nemluvil. Když nemá cestující o čem mluvit, kouká z okna. Jenže v kupé byl objekt, který mohl být zkoumán a pozorován, dokonce mohl být i obdivován. Proto se mohlo stát to, co se koneckonců právě stalo. Jurist Svatopluk Šítek si odkašlal a dal najevo, že ho státnický projev pana z Brabců statku z Klece příliš nezaujal. Nestrannému pozorovateli to mohlo připadat jako málo ohleduplné, uvážíme-li, kolik intelektuální energie dotyčný do řeči vložil. Ale tak už to asi v našich vlacích chodí, že cestující veřejnost nebere přiměřený ohled na myšlenková vzepjetí spolucestujících jedinců. O co v tu chvíli juristovi šlo? Nejdřív si odkašlal a mírně zrudl. Pak se naklonil přes uličku a řekl: „Slečnička dovolí – poezie jistě – ušlechtilá, povzbuzující četba – společnost nudná – tím jsem si jist.“ A opět se odklonil, jako by mu zveřejnění názoru tak nevšedně pozoruhodného dalo zabrat a přimělo k další úvaze, kterou bude opět provozovat v skrytu vyhlížeje na svět knoflíkovou dírkou.

„Ó, samozřejmě, poezie je hudba duše, alespoň to tak mnohý básník z našeho národního Parnasu říká, a má pravdu. Tohle, co mám v ruce, je František Čelakovský. Už dlouho na věčnosti, ale pořád svěží, pořád mluvný. Nemám pravdu?“

Obrátila knížku, vázanou v černém hedvábí, k právníkovi. Ten se opět zapýřil, protože mu nebožtík Čelakovský byl jako básník hluboce protivný. Bože, říkal si v duchu, což nemůže být člověk vlastenec, aniž by miloval každého veršovníka?

Odpověděl za něj profesor: „Na škole u nás byl ještě nedávno jeho syn, profesor Čelakovský, myslím že botanik. Snad bude ještě živ. Nesleduji životní dráhu zasloužilých mužů vlasti. Ale jeho otec, básník František Čelakovský, byl vykutálený hoch.“

Dívka nabrala dech. Nabrala ho hlasitě a bylo vidět, že s ním míní účinně naložit.

„Pane, myslím, že se jako vzdělanec vyjadřujete nevážně o osobnostech našeho národa, které by si zasloužily vaši úctu.“ Zarazila se, dech jí najednou došel, ale hlavně jí došla slova, která by měla po tak výrazném nástupu následovat. Chtěla odvážlivce, který šlape po pilířích národa, zdrtit, zašlapat do podlahy ubíhajícího vagónu, ale když mělo dojít na věc, selhala. Nebyla zvyklá se přít, nebo snad se i hádat, proto začala nabírat, natahovat moldánky, jak jí radila zkušenost a domácká výchova.

„Nevyjadřuji se nijak o vážných věcech, milá jemnostslečno, já jenom naznačuji, velice šetrně, že zmíněný básník, který byl patrně víc vědec než básník, byl člověk, který měl všechny lidské, mužské tedy, abych byl přesnější, touhy a nároky. Co na tom může být špatného? Křivdíte mi. Kdekdo jsme na ženský, abych to řekl neobaleně a snad i neomaleně, jak vidím, tak určitě nevhodně, ale je tomu tak.“

Aniž by byl chtěl, dal pan suplent, budoucí profesor, o sobě vědět leccos, co mělo být, alespoň v dívčí společnosti, utajeno.

„Jeho Ohlasy překonají odpor času, milý pane,“ řekla dívka a vypadalo to, že vzápětí vstane, vezme svá zavazadla a prchne. Jenže snad uvážila polohu a váhu proutěného kufru a setrvala. A to bylo dobře, alespoň pro oba pány, kteří dávali najevo soustředěný zájem na vývoji situace.

„To bezpochyby – básnická invence mimořádná – čtenář se ponoří – žasne překvapeně – hloubka – nadčasová poezie.“ To tlachal právník, čím víc byl rozčílený, tím víc odsekával slova do vět. Onu hlubokou poezii sice nečetl, ale jako vzdělanec byl schopen mluvit o čemkoliv. Kdyby byl upřímný, musel by přiznat, že ji číst ani nemínil. I když kdo ví, jakého ústupku je mladík schopen, jde-li třeba jen o naznačené dívčí slzy.

„Milostslečna dovolí, aby promluvili znalci, tedy nikoliv my, protože my jsme se ukázali být zaujatými ignoranty. Těmi znalci rozumím odborníky na věc národa a poezie. Nestranní literární vědci nebudou chtít národnímu bardovi škodit.“ Jiří Jirotka se hluboce zahleděl do vlhkých a modrých zraků, které se statečně bránily masivnímu přívalu vláhy.

„Já vezu jednomu svému příteli, taktéž spisovateli, ale to je jedno komu, důležité je pouze, co vezu. Květy, ročník 1885. Svázaný, pěkně tlusté knížky to jsou, a tam jsou mimo jiné i básně klasiků, dnes už klasiků. Jsou tam Vrchlický, náš milovaný pan profesor Emil Frída, který přednášel a psal přitom básně a nedával se rušit tím, že právě vypravuje o francouzských romanticích. Jsou tam Heyduk, Krásnohorská, Čech a mnozí další. Dovolíte-li, ukážu.“ Hned se sápal pro své zavazadlo a pak se hrabal v prádle, od kterého slečinka odvracela hlavu a vrátila ji na žádoucí místo, až když zavolal, že je to tady.

„Pěkná knížka – padne-li na nohu, noha trpí,“ ozval se právník. Stejně o sobě dal vědět i muž v koutě, i když jenom povzdechem.

„Některé z pánů autorů už odnesl čas, abych to řekl přiměřeně poeticky, je přece řeč o poezii, není-liž pravda? Udělali své chvíli zadost a uvolnili místo dalším, kteří se tlačili za nimi.“

„Proč tak zeširoka? Pomlouvali jste přece Čelakovského,“ řekla dívka a pohodila nožkou v náznaku dupnutí.

„Pravda,“ Jirotka se zahleděl z okna, aby se ujistil, že sotva opustili středočeskou pahorkatinu, a má proto dost času na zevrubnou rozpravu. „Škoda že vám ten svazek nemohu půjčit. Childe-Haroldova pouť od lorda Byrona v překladu Elišky Krásnohorské je jak svěží balzám na prahnoucí dívčí duši. Chcete přečíst kousek? Nechcete. Chcete obhajovat svého Františka Ladislava. O jeho milostných vztazích, říci avantýrách se neodvažuji, je tady celý seriál. Čtu, cituji Bačkovského. Ještě žije, můžete mu otlouct o hlavu parasol.“ Nadechl se, a když viděl na všech stranách zájem, dal se do čtení: „Pěvec Růže stolisté byl vzhledem k dívkám srdce velmi chytlavého; ale jak rychle v něm oheň náklonnosti vzplanul, tak rychle obyčejně opět uhasínal, až konečně Čelakovský přece pravou trvalou láskou byl upoután…“

Z kouta vagónu se ozvalo pohrdavé syknutí. Něco jako dlouhé psss, zvuk vysokého a pohrdavého nesouhlasu. Zbylí pasažéři otočili k mužíkovi hlavu, zvědavi na vysvětlení.„Co má jako bejt?“ zeptal se český rolník, podle Bedřicha Smetany živitel náš. „To je vám divný? Než se člověk vožení, musí přece hledat a zkoušet. Než koupím jalovici, taky se koukám kolem, jestli někde není lepší. Jde přece o investici na celej život. U nás na vsi určitě. To jenom Škorpil z Lomnice bere všechno, co je na řadě.“ Neřekl přitom, zda toto hodnocení vztahuje pouze na krávu, nebo je rozšiřuje i na manželku.

„Dovolte, pane, přece nemůžete srovnávat…“ ozval se profesor, protože viděl, jak dívka naproti hodlá podlehnout nezbytnému záchvatu mdloby.

„Ale můžu. Přece nekoupíte to, co je hned první k mání. Co dělal ten váš… jak jste říkal, to bylo rozumný a já mu to schvaluju.“ Skončil a zahleděl se z okna, jako by byl s řečí hotov a dál ho záležitost F. L. Čelakovského už nezajímala.

Zdálo se, že mužíkovo vystoupení zkazilo spolucestujícím náladu.

„Názory různé – strany stojí na svém – není důvod ke sporům. Alespoň zatím. Držme se svého – nevznikne chyba. Jak je to dál s tím Čelakovským?“ Doktor měl dobrou vůli a dva z přítomných mu to přičetli k dobru.

Jirotkovi se však jazyk po tomto přerušení rozvazoval pomalu. „Uznejme, že to, čemu se říká milostné vztahy, jinými slovy citová aktivita, se nikomu, kdo je normální, nevyhýbá.“ Při řeči důsledně dbal, aby nepohlédl do kouta. „Mužští všeho druhu, ten silněji, ten slaběji, to podle nátury, ale všichni sborem, se dávají okouzlovat druhým pohlavím. Posloužit mohu nejedním příkladem z domácí i světové literatury. Dokonce jsou literární směry, mohu-li to takto říci, které se právě na tuto oblast specializují. Na literatuře pro služky, která se tímto směrem ubírá, se asi dá dost vydělat. To jsem však trochu odbočil. Že to muže k ženám táhne, je asi přirozené a nelze jinak.“

„To bych řek, i když bych to řek jinak.“ Mužík se hodlal do debaty dál zapojovat.

„Slušní lidé by si to neměli vyčítat.“

„To ste řek moudrost, mladej pane, na kterou při svým věku nemáte ani nárok.“

„Děkuji vám, pane, ale neskákejte mi laskavě do řeči,“ řekl profesor stroze a odmlčel se, na chvíli ztratil nit.

„Vidím to tak – devatenácté století – určitě jeho půlka – obdiv – nic než obdiv – buditel národa – neponížíš ho ničím.“ Právník chtěl nechat přítele, aby si rozmyslel, co řekne dál. „Hodnoty stálé – minulost žádá si úctu. Svatá věc národa – to však až dneska.“

Profesor vděčně pohlédl na kolegu. „Svatá pravda. Proto mohl Bačkovský odkrývat roušku nad soukromím buditelovým. Z našeho hlediska dělá z komára velblouda. A národ to četl s vyvalenýma očima. Ty jeho milostné básničky zřejmě mířily do dívčích památníků. Soudím, slečinko, že ve vašem památníku by se nejedna našla a jejich autor nebude po létech nazván nemravou a svůdcem.“

„Počítám, že tohle, co tady říkáte, slouží panu Čekakovskému jenom ke cti.“

„Musím říci, že máte pravdu. Je tady připomínána i jedna jeptiška, která Čelakovského zřejmě milovala.“

Mužík v koutě udělal dlouhý obličej, ale zdržel se.

„Její dopisy začínají oslovením „Svatě milovaný příteli“ a končí „Vás vroucně milující Dobrovlastka“.

„Zřejmě také básnířka – lyrická a sentimentální – co lidé kolem – jejich názorům vyhnout se nelze.“ Vypadalo to, že je jí doktorovi líto.

„Proč o tom ten Bačkovský psal? Vždyť to od něj nebylo hezké,“ řekla dívka s povzdechem, který byl upřímný. „Zajímalo to někoho?“

„Asi zajímalo, jinak by to nepsal. Lidé jdou pořád po drbech, zejména o lidech, kteří jsou slavní, nebo alespoň známí. Tím si je přibližují. Zjišťují s uspokojením, že ač slavní, jsou stejní jako oni neslavní.“

„Dobrá, snad to jako drb bylo ve své době zajímavé. Jenže proč s tím přicházet ještě dneska? Vždyť je Čelakovský asi pár desítek let po smrti,“ řekla slečna uváženě.

„V tom máte, slečno, pravdu, i když to nebylo právě zveřejněno dneska, já bych se měl omluvit. Jenže poučné na tom je patrně to, že se nic neztratí. Takový minulý detail, jak by řekl náš soused,“ ukázal hlavou do kouta, „taková prkotina, která nemá na nic vliv, určitě ne na dojivost jeho stračeny, může vstoupit do nových souvislostí, které jsme až dosud nepředpokládali. Takže tahle součást historie může být i součástí budoucnosti.“

„Jak to, proboha?“ zvolala dívka zděšeně. „Do jakých souvislostí?“

Právník chtěl profesorovu řeč glosovat, mužík mu však skočil do řeči: „Moje stračena dělá, co může, aby mne uživila. Když má člověk čistý svědomí, tak se mu žije líp, i když třeba je to jenom vobyčejnej vesnickej život. Z toho, co jste tady říkal, o tom člověku nemůžeme usuzovat. Že prej byl na ženský? Panebože, to říkáte jenom, aby řeč nestála. Já bych vám mohl vypravovat, jak to vypadá, když je mužskej na ženský. To u nás na vsi…“

„Zdržte se laskavě – sedí tu dívka – vaše zkušenost – můžete se nemile dotknout! „Šítek vypadal, že se může rozhorlit.

Mužík však mávl pohrdavě rukou. O dívkách toho zřejmě věděl dost a jeho znalosti ho měly k pohrdavému odsudku.

Vlak se blížil k Táboru. V kupé teď bylo ticho, pokud ovšem nebereme v úvahu hlomoz už dříve zmíněný. Vešel průvodčí a hlásil příští stanici a upozornil, že tam vlak postojí pět minut. Vděčný mu byl jenom mužík v koutě, který si pak na nástupišti koupil pivo, jež musel rychle vypít, aby stačil vrátit půllitr do natažené ruky. Hlasitě vychvalované horké párky jím byly odmítnuty. Potom ve vagonu vysvětlil důvod: „Jednak nejsou horký a pak nikdo neví, co je v nich za svinstvo. Doma je můžu řezníkovi votlouct vo hlavu. Na nádraží těžko.“

Před Veselím nad Lužnicí přišel průvodčí znovu a hlásil, že vlak na Velenice stojí na první koleji vpředu, aby páni pospíšili s přestupováním, protože jejich vlak má zpoždění. Lokálka samozřejmě počká, ale procházet se po nástupišti není radno.

Ukázalo se, že i slečinka vystoupí a do lokálky přestoupí. To oba páni shledali jako uspokojivou náhodu.

Vesele pokřikujíce pospíchali k přistavenému vlaku. Pražský vlak, vlak z velkého světa, na tomto malém nádraží důstojně dýmal, prodavači v kdysi bílých kabátcích vyvolávali své zboží nabádajíce hladové, aby se posilnili, což jim udělá dobře. Na první koleji vláček o třech vagónech s otevřenými plošinami sliboval příjemnou cestu jihočeskou krajinou s lesklými hladinami rybníků a s rozlehlými loukami. Nějak podobně, ovšem méně barvitě to sliboval Jirotka svému druhovi. Slečna nechala v rychlíku svoji upjatost, a patrně proto, že se blížila do bezpečí své rodiny, hýřila úsměvy a snad i vtipnými poznámkami. To na adresu Jirotkova hodnocení krás krajiny.

Mužík z Klece se společnosti lehce zřekl, jednak proto, že v Lomnici musí navštívit nějaké příbuzné, a proto, že na nástupišti potkal krajana, se kterým zmizel v předním vagónu.

„Doufám – snad můžu – všude prý samá voda – Horská koza má jistě prut – návnadu taky – půjdeme na ryby,“ řekl přítel skeptik.

„To jste, pánové, volili špatně. Tenhle kraj je sice samá voda, ale teď taky samý komár. V lese i u vody. Jenže nevím, když dovolíte, koho myslíte tou horskou kozou? Tady sice kozy jsou, ale hory? Proto sotva někdo pěstuje horské kozy.“

„Tak říkáme jednomu příteli, taky nadějnému literátovi. Jan Kozohorský je jeho jméno.“

„Toho znám a dobře ho znám,“ řekla a smála se.

„Znáte-li ho dobře, pak mu musíme závidět. Někdo má zkrátka štěstí,“ předstíral zármutek Jirotka.

„Musím se vám přiznat, stejně to vyjde najevo, že mi psal, že dneska pojedete do Třeboně, a svěřil mne vaší péči. Přesněji, abych vás požádala o ochranu. Myslím, že jste se úlohy ochránců zhostili dobře a jistě vám poděkuje.“

„Jak jste nás, proboha, na nádraží poznala?“ divili se oba hoši svorně. „Co kdybyste přisedla k nějakým nezodpovědným živlům, kterými se to na nádražích jen hemží? Copak nečtete noviny?“

„Honza vás popsal tak zevrubně, že když jsem na perónu počkala, nemohla jsem vás minout.“

„Honza?“

„Náš Honza. Bratr.“

Hleděli na ni překvapeně. Tak tohle byla Andulka, sestřička jejich druha Kozohorského. Mluvil o ní jako o žabci, o kterém utratit slovo nestojí za to.

(2)

Lokálka měla všechny charakteristické znaky parního stroje, který táhl poštovní vagón a dva další, střídmě naplněné místními lidmi. Lokálka byla dosud neokoukané zařízení, teprve několik let sloužila tato trať veřejnosti zásluhou strany staročechů, alespoň to tvrdili v novinách, když vedli poziční spory s mladočechy. Pravda ovšem je, že místní vesničané v přesunu na kratší vzdálenosti dávali přednost osvědčenému a tradičnímu prostředku, jehož využití je nic nestálo, totiž vlastním nohám. Ale z Veselí do Třeboně to byl výlet na půl dne, a proto babky s husami a s naditými taškami sáhly do hrnečků a vytřepaly odpovídající sumu na tuto vymoženost. Když už tu jednou je, nebudeme se jí přece bránit, říkaly si.

„Podívejte se, podívejte se!“ křiklo děvče a ukazovalo na okno. Oba mladíci přičinlivě vyhlíželi. Vodní plocha se mihla a zmizela.

„Co to bylo?“ ptal se s údivem právník. „Taková rozloha, škoda že jste zavolala pozdě.“

„To byl náš největší rybník. Pýcha celého kraje.“

Vláček zastavil na třeboňské zastávce a lokomotiva trpělivě oddechovala v naději na brzké pokračování. Když naši tři cestovatelé opustili vagón, rozhlíželi se po celkem přehledném okolí. V nízké budově stanice byla čekárna a úřední místnost staničního zaměstnance, přednosty stanice a výpravčího v jedné osobě, tady se asi zdržoval i zřízenec, který včas stahoval závory a tak chránil veřejnost před pohromou, kterou slibovala valící se hora železa, již všichni sledovali s obdivem a úctou.

To všechno však bylo zanedbatelné a našim cestovatelům už všední. Rozhlíželi se po někom, kdo jim měl přijít naproti.

„Musíme vyjít před stanici, na perón s koněm nikdo nepřijede,“ řekla Andulka znalá poměrů.

Měla pravdu.

„To je dost, že jdete!“ křikl mladík, který držel koně u hlavy, snad proto, aby ho včas uklidnil, kdyby se lekl hlomozící lokomotivy, jež se pomalu rozjížděla. Pak se hoch objal se svými hosty, sestře věnoval pouze zjišťující, kontrolní pohled, kterým vzal na vědomí stávající setrvalost všech podstatných znaků. Mezitím kůň začal vyrábět hnojivo pro přilehlou zahrádku přednosty stanice. To však bylo přirozené, přírodní jednání, nad kterým se nikdo nepohoršil, dodatečně snad jenom staniční zřízenec.

Bryčka, kterou kůň přitáhl, byla naložena zavazadly a do ní posléze nastoupili i hosté. Jirotka se vyšplhal na kozlík vedle kočího a jelo se. Obavu, zda kůň tu zátěž uveze, si hosté nepřipouštěli.

„Netušil jsem, že umíš řídit koňské spřežení, brachu,“ řekl Jirotka s obdivem. „Vítězný Auguste, který se řítíš římskými ulicemi, ohrožuješ sebe i obdivující tě zástupy, starci uskakují do prachu a dívky v bílých košilích k tobě zvedají žádostivě ruce. Spočiň na nás zrakem, vždyť bohové žízní na bílé skále!“

Honzík se pohrdavě ohlédl a pohnal koně, který měl k úprku daleko.

„Jistota, s jakou svíráš oprať, to elegantní držení těla, pohled upřený ve směru cíle, no, máš můj obdiv.“

„Stačí, stačí. Taky cestou takhle kecali?“ obrátil se Jan na sestru. „Jak je znám, tak určitě. Proto víš, o koho jde.“

Co na to měla dívka říct? Jenom se smála a dávala najevo, že je ráda doma. Kolem silnice, která vedla z města, byla luka, v dálce na levé straně, jak upozornila svého souseda, stály podivné dřevěné stavby, seníky, v době senoseče plné sena z luk. „Četníci odtud vybírají a vyhánějí vandráky, které pak odvádějí do městské šatlavy.“

„Málo povzbudivé.“

„Ovšem. Co však dělat s lidmi, kteří nemají kde přespat, a spát v seně je nebezpečné?“

„Pro seno, samozřejmě.“

„Pro seno. Nejeden seník lehl popelem.“

„Něco takového – ve vlaku – Brabců z Klece – zapalovat seníky – rozšířený místní zvyk.“

„Máte pravdu, červený kohout je trvalé riziko a nebezpečí.“

„Kam jedeme?“ zeptal se Šítek tiše, protože mluvit o trvalém nebezpečí se s dívkou nehodilo.

„K nám, přece,“ odpověděla s milým úsměvem, který měl v sobě radost hostitelky z návštěvy, která může být vzácná.

„Chápu, ale proč z města? Myslel jsem, patrně mylně, že bydlíte ve městě.“

„Revírník přece musí bydlet v lese, nebo alespoň u lesa. Svou práci nemůže dělat ve městě, tam zajíci a jiná zvěř neběhá a stromy v zámeckém parku…?“ mávla rukou, jako že zámecké stromy nestojí za řeč. „Ty jsou jenom pro ozdobu a užitek z nich jiný není.“ Slečna přiměla Šítka protáhnout čelist ve směru uzlu na kravatě.

„Je to blízko, už tam budeme.“

Měla pravdu, protože les byl na pravé straně vozovky vidět, a byl-li revírníkův dům na kraji lesa, nemohlo to být daleko.

Když dosáhli vrcholu stoupání, vrchol stoupání je v tomto případě básnická nadsázka, viděli v dálce, která taky nebyla moc daleko, město s jeho dvěma věžemi. Jedna byla štíhlá a kostelní, druhá se zdála být baňatá, protože byla nízká a radniční. Hodiny tam ukrajovaly čas a říkaly: všeho do času, pánbu na věky. Každý zdejší tady má svoji odměřenou lhůtu, kterou mu pečlivě odkrajuji, kdežto pánbu, který to všechno spravuje, se řídí jiným časem. Okraj města, spíš tušený než viděný, byl obkroužen prstencem řídké mlhy, která se měla už dávno rozpustit, ale z nějakého důvodu, kterému člověk neporozumí, se zatím ještě držela, aniž by komu škodila. I když byl budoucí profesor racionalista, byl si vědom, že člověk všemu rozumět nemůže a že je to dobře. Kdyby rozuměl, nezůstalo by mu žádné místo pro snění.

Nahoře se cesta rozdvojovala a bryčka se vydala napravo.

„Už budeme doma. Našimi patrony jsou Petr a Pavel. Proto se to u nás jmenuje U Petra a Pavla. Tady je to však místo neblahé. Tady dřív kat konal svoji smutnou práci. Stálo tu kolo, do kterého vplétal odsouzence a… Nechce se mi o tom mluvit a mrzí mne, že tudy vůbec musím chodit.“

„Myslíte, že tady popravovali lidi?“ zeptal se Šítek souvisle a taky zbytečně.

Dívka jenom povzdechla a jurist, který by měl popravy chápat už téměř jako profesionální nezbytnost, se nad svou otázkou zakabonil.

Lesovna byla taková, jaké v těch časech stavěly panské úřady snad po celé říši rakousko-uherské. Když bryčka zahnula ze silnice na vedlejší krátkou alej, byla před nimi rozlehlá patrová budova, zpevněná trámy vystupujícími z omítky. Tím připomínala horský statek. Za ní vyčnívaly stavby stájí, stodoly, chlévů a kdo ví čeho ještě, co takový revírník všechno má mít, aby vykonával svůj úřad nezávisle a na žádoucí úrovni. Taky se domácí měli zřejmě co otáčet, ale zato měli všechno, co k životu bylo třeba. Mimoděk se Jirotka zadíval na slečinčiny ruce, když jí galantně pomáhal z povozu. Jenže na nich měla sítěné rukavičky.

„Vítám vás. Už vás netrpělivě čekáme,“ rozevřela náruč paní matka. Stála dosud na kryté verandě a teď z několika schodů scházela hostům vstříc. Dcera se vzápětí octla v její drtivé náruči a oba hosté byli odměněni za to, že přijali pozvání, mateřským stiskem ruky. Měla dobrotivou tvář a patrně se nevyhýbala žádné práci. Byla to venkovská matička, o jakých psali obrozenečtí básníci a kterým vyznávali svou synovskou lásku.

Čeledín se postaral o koně, chystal se odtlačit bryčku, na což stačil sám, a u dveří se mihly dvě děvečky, s výskotem vytáhly zavazadla a nesly je do domu.

Bylo zřejmé, že tak rozměrný dům bude mít plno místností. Po skončených honech se tady jistě scházeli hosté a taky jich asi nebývalo málo. Na to byli domácí zařízeni. Mladí hosté byli usazeni v parádním pokoji, v místnosti plné starobylého nábytku, který zřejmě dědily prvorozené dcery už po několik generací. Na stěnách byly lovecké trofeje. Prakticky přehlídka lovné zvěře, která kdy v okolních lesích běhala.

„To je lovecké muzeum,“ udělal poznámku Jirotka, když paní domu odběhla, jistě pro něco k jídlu.

„Nejen lovecké, příteli. Ten nábytek, co tu vidíš, je taky muzeální záležitost. Dědí to vždycky jedna z dcer, ať už chce nebo nechce, kdyby to odmítla, prababičky by se obrátily v hrobě. Tahle truhla, chudinka celá rozeschlá, je ze šestnáctého století a matička dokonce ví, kdo ji nechal pro svoji dceru vyrobit. Je to všechno zapsané uvnitř na víku.“

„To se tedy má tvůj budoucí švagr na co těšit.“

„Nebuďte zlí – význam souvislostí pro člověka – nesporně důležitý.“ Šítek opět přešel ke své telegrafické řeči.

„Vedle má Andula nábytek, který si odveze, až se vdá,“ pokračoval Honza lhostejně. Bylo zvykem takové věci opatřovat dávno předtím, než jich bylo třeba. „Firma Ctibor v Táboře vyrábí z ořechu nábytek, který úhledně leští a zdobí rytými a bronzovými ozdobami. Jedna hrůza, ovšem drahá hrůza.“

Andulka, která vešla do pokoje a pochopila, o čem je řeč, napřáhla po bratrovi ruku, ale včas ji bez řeči stáhla.

Služky začaly na stůl nosit přesnídávku.

„Obědvat budeme, až se z lesa vrátí pan otec,“ hlásila matička, když přehlédla uspořádání šálků a talířků na stole, kolem kterého společnost přátel seděla.

Pili bílou žitnou kávu a přikusovali koláč.

„Jezte, kolik vám chutná, ale pamatujte, že poměrně brzy budeme obědvat,“ upozornila hosty Andulka.

„Nebuď prostořeká. Ať každý jí, jak mu chutná. Oběd nebude zase tak brzy. Pan otec jel do Stříbce, vlastně do Stříbřece, tak by to bylo správně, ale tak to tady nikdo neřekne. Je tam nějaký polom, nebo co.“

Matička nejedla, ale stále štěbetala a na otázky překotně kladené si většinou sama odpovídala. Jejich valná část směřovala do oblastí, kam hosté neviděli, jako: Co dělá strýc Karel, co Alžběta, která nedoslýchá, a proto zůstala svobodná. K nedoslýchavé Alžbětě dodala komentář: „Ti mužští jsou pařezi, jako by vadilo, že ženská špatně slyší. My jsme měli ve Slověnicích babičku, ta byla hluchá celý život. No a, stalo se někomu něco?“ Z řeči posléze vyplynulo, že zmíněná Alžběta byla skutečně hluchá jako zmíněný pařez nebo jako slověnická babička, což nebylo na škodu ve Slověnicích, v Praze se to však setkalo s překážkami.

„To už jsou borůvky? Přece se na ně chodí až někdy v srpnu,“ řekla Andulka, snad aby odvedla pozornost od nedoslýchavých příbuzných. Pražští příbuzní slíbili přijet, až bude lesní med, který někdo v okolí vytáčel a vždycky sliboval úrodu, ze které obvykle sešlo.

„Je to opravdu zvláštní, borůvky a takhle brzy. Přinesla je Máčková z Obory, někde už rostou, ale kde, to nám neřekla. Naše holky se na ně taky chystaly, jenže nikde v lese nic. Ta bába prošmejdí celý Hradeček a ví o každé prašivce. Říkala, že letos bude hodně brusinek, taky jsem je u ní objednala.“

Pak se Andulka odskočila převléci a místo městské slečinky se vrátil žabec ve vesnické suknici sahající pod kolena a v červenobíle pruhované košili se širokými rukávy, které se daly vyhrnout, aby při práci nepřekážely.

„Jste na vsi, pánové,“ rozhodila ruce s němou žádostí, aby se nedivili nebo aby údiv nedávali najevo.

„Honzíku, měl bys pány ubytovat. Kufry už mají nahoře,“ odklízela matka ze stolu kafáče, jinak ty rozměrné hrnky nebylo možno nazvat.

Z chodby vedly nahoru schody, bytelné, dřevěné a vrzající schody z poctivého dubu, který taky vyrostl někde v okolí.

„Jak vidím, jste z matky celí diví. Na to si zvyknete, je jenom trochu víc řečná, má však dobré srdce. Celý den je tady jenom se služkami, které mají práci a na řeči nemají čas, a se zvířaty si nepopovídá. Tak to odnese ten, kdo jí padne do rukou.“ Honzík se smál a oba hosté s ním, i když ne právě tak srdečně jako on.

Co potřebovali, vše bylo v pokoji. Dvě postele, stůl a skříň. Stolek s umývadlem, džbán s vodou, kterou jistě některá z dívek vyměňovala. Na stole stála petrolejová lampa se širokým stínidlem. Na stolcích, které stály po obou stranách postelí, bylo po lampičce se svíčkou a sirkami. Kdyby někdo musel v noci ven, v cizím prostředí by se na schodech určitě přerazil.

„Až přijedete podruhé, budeme už svítit elektrikou. Začnou nám ji sem zavádět na podzim. Konec starých časů. Lituji toho, ale jenom trochu.“

„Tyhle petrolejové lampy mají něco do sebe,“ řekl Jirotka. „Budou dráty zasekávat do omítky? Jestli ano, tak si užijete.“

„Potáhnou to po zdech. Dům bude plný kudrnatých drátů.“

Záchod nebyl na dvoře, jak se hoši obávali, ale kabinka byla v přízemí a byla dokonce vybavena splachovacím zařízením, které i v Praze nebylo všeobecně zavedeno. Potíž byla jenom v tom, že si každý před použitím musel vlastnoručně přinést vodu, naplnit nádržku nad klozetem a teprve pak zařízení použít. Nebyl tu totiž vodovod. Pokrok se dere na venkov, bohužel s jistými rozpaky, řekli si Pražáci.

„Jestli chcete, nechám vám přinést nočník. To není věc, které by se tady někdo smál.“

„Když si představím, že některá z vašich děvčat sem nese nočník, vstávají mi vlasy na hlavě,“ Jirotka se tvářil vážně.

„To je v pořádku,“ ukončil řeč hostitel a nechal je v pokoji samotné.

Pan revírník přišel dost pozdě. Tak pozdě, že jeho choť uznala za nezbytné porušit ustálený řád a dala hostům najíst. Usoudila, že se stalo něco nemilého, co jejího pana chotě zdrželo, a proto teď, po patřičném přivítání, zasedl k obědu sám.

„Je mi skutečně líto, milí hosté, že jsem s vámi nemohl poobědvat, ale budu k tomu mít jistě častěji příležitost. Nerad si sám máčím vousy v nudlové polévce, ale jak koukám, nikdo druhý se tady touto mužnou ozdobou chlubit nemůže.“

Hosté to vzali jako žert, domácí věděli, že se něco přihodilo, co jim bralo náladu. Nikdy se tak neopozdil, jen jednou v zimě, když ho v lese přepadla bouřka a vichřice zatarasila cestu spadlými stromy. Chlapi pro něj museli s pilami a sekerami. Teď nic podobného nehrozilo. Pan revírník byl ovšem chlap jak hora, nějaká fyzická překážka ho zdržet nemoha. Paní revírníková i její děti se proto dívaly na svého živitele s obavami, kterých si byl vědom.

„Co si budeme povídat. Přijeli jste na dovolenou a vidíte, nebo uvidíte, že ani tenhle venkov není jenom pohoda a idyla.“ Odsunul prázdný talíř a čekal, až mu manželka naloží správnou porci bramborových knedlíků s kusem vepřového plecka a zdatnou dávkou zelí. „Zelí je naše národní spása. Nebýt ho, nevím, jak bychom dopadli. Bavoři smýšlejí podobně, ke stolu bez zelí nesednou. Měli jsme v revíru škodnou.“ Tím jaksi mimochodem naznačil důvod svého zdržení.

„Co ulovila?“ Matčina otázka byla namístě. Když škodná, tak pytlák nebo dravec, který loví zvěř určenou k chovu.

„Tohle byla jiná škodná. U stříbřeckého mostu stálo několik vzácných starých borovic. Celkem čtyři, které si tam páni chránili. Bylo to dřevo, ze kterého se prý dělají hudební nástroje.“ Pan revírník krájel, do úst vkládal, kousal a polykal. Zbytek rodiny a hosté mu viseli na žvýkajících ústech. Pobídnout se ho neodvážil nikdo.

„Už vím,“ ozval se konečně Jan, spisovatel a jediný syn. „Někdo vám to dřevo ukrad.“

„Aby ho mohl ukrást, to není jen tak. Protože z něj něco chtěl mít, musel ho nejdřív porazit, rozřezat a odvézt. Čtyři snad stoleté sosny dají nějakou práci. Ale máš pravdu. Někdo to v noci udělal.“ Odložil vidličku a díval se na dva plátky knedlíků, které na talíři osamoceny ležely a čekaly na svůj osud. „Musela to být fůra jako hrom. Možná že dvě fůry. Taky to nemohl udělat nějaký domkář, nějaký usoplený sedláček, ale parta chlapů. Navíc parta chlapů všeho schopných. Protože je mohl někdo překvapit a s tím museli počítat.“

Po chvíli, kdy se narovnal, jako by dával žaludku příležitost připravit se na závěrečný knedlíkový nápor: „Je tady jedna zvláštní věc. S těmi borovicemi nemusí souviset, ale tu noc se četník Borůvka zranil po pádu z kola. Prý je na tom dost bledě. Četníci, to víte, neřeknou, že se opil, a proto si natlouk. To by samozřejmě řekli o každém jiném, ale o svém kamarádovi tvrdí, že je obětí těch lupičů. Takže se jim ty borovice nakonec hodí.“

„Budeš to mít studené, tatínku.“

Paní revírníková viděla, že se už víc nedoví, protože se pátrá, a když se pátrá, nejsou dosud získané poznatky definitivní.

„To je zvláštní,“ řekl revírníkův syn, který o lesním pychu musel být dost informován. „Něco podobného jste tu asi ještě neměli. Jistě to nebyl nějaký zdejší zloděj. Zdejší zloděj by si vybral potřebnou soušku, rozřezal by ji, to je pravda, pak by ji třeba schoval v křoví a odtahal polena domů, až by byla vhodná chvíle.“

Pan revírník se pohrdavě ušklíbl. „Místní by si nezatěžoval svědomí takovou prkotinou. Když bude potřebovat dřevo na stavbu nebo na topení, stačí říct, po lese je takových stromů, kterých se potřebujeme zbavit, plno.“

„Když dovolíte,“ ozval se Jirotka, který až dosud se zaujetím poslouchal, „krádež je všelidský jev. Má svoje příčiny, které asi budou trvat tak dlouho, jak dlouho bude člověk žít na této planetě.“

Tímto prohlášením, které se zdálo být značně sebevědomé, vzbudil zájem.

„To nám tedy vysvětlete, pane profesore,“ řekl pan revírník s úsměvem, který se mohl jevit jako pohrdavý.

„Ochotně to udělám, za předpokladu shovívavé trpělivosti.“

Když se mu dostalo ujištění, že přítomní jsou ochotni vyslechnout vše, co jim bude ochoten říci, posadil se pohodlně a řekl, že člověk na této planetě žije nespočet tisíců let. Tím samozřejmě vzbudil úsměvný ohlas.

„Neusmívejte se, prosím. Tento poznatek má na dané téma vliv. Protože za ten nespočet tisíců let si našinec osvojil jednání, které nezmizelo proto, že je tu najednou civilizace a zákony. Normální přece bylo, že si bral ze svého životního prostředí všechno, co k životu potřeboval.“

„Pak je tu najednou civilizace, zákony a on, chudák, dostane přes hlavu, za to, co dřív dělal beztrestně.“ Honzík se smál a dostalo se mu přísného pohledu paní matičky.

„I když si děláš legraci, tak to tak je. Alespoň si to myslím. Dokud lidé neznali vlastnictví, tak měli nárok na všechno. A vliv těch statisíců let se nedá zrušit. To je v lidech dál. Sáhnout na cizí majetek je krádež, ale od nějaké doby, která asi nesahá moc dozadu.“

„Nechtěl bych žít v době, kdy se tahle změna jako živá, dosud neustálená skutečnost odehrávala.“

„Polovina národa – uťaté ruce – vypíchané oči. Kruté tresty. Chammurapiho zákony – prakticky současnost – čtyři tisíce let – žádná dlouhá doba.“

„V polidšťování člověka není tisíc let žádná míra,“ řekl k udiveným Kozohorským Jirotka. „Našinec chodí na koncerty, opájí se kulturou a pak, náhle, proti jeho vědomí vystrčí z křoví hlavu předčlověk. Potom se našinec třeba do hloubi duše stydí a volá k nebi: proč jsi to, pane, dopustil. Ale je pozdě. Zákony platí pro všechny, ostuda, celá ulice je na nohou. To všechno ve zvláštním případě, kdy se krádež nestala denním zvykem. Otrlý jedinec si to ovšem takhle nebere. Krade tam, kde to jde. Asi ten, kdo ukradl ty stromy, nebyl žádný vybočený vzdělanec.“

Společnost nad řečeným uvažovala. Pan revírník úvahy ukončil racionálním dotazem, zda paní domu nabídla hostům pivo.

„Vidíš, na to jsem zapomněla. Anča skočila už před hodinou Na Rozcestí, pěna ale jistě spadla.“

„Jestli spadla, naleješ to z vysoka a zase bude. Pánové, to je třeboňské pivo, nejlepší v celých Čechách. Kam se hrabe Plzeň.“ Pozdvihl naplněný půllitr a zavdal si, až se mu kníry pokryly pěnou. Jediný, kdo byl v tu chvíli mírně posmutnělý, byl profesor Jirotka, protože si od své osvícené přednášky sliboval víc vděku, než kolik se mu za ni dostalo.

Tak smělá loupež, doplněná možným násilím na četníkovi, však nedala domácím klidu. Hoši ji ovšem po svém komentovali a pan revírník, muž na pokraji horizontu let, jenom kýval a říkal, že se to musí vyšetřit a viníci dojdou trestu. Stromů je škoda, ale strom je jenom strom. Jestli však někdo opravdu praštil četníka, tak to není jen tak. To je ponížení zákona a zákon, jak jsme právě slyšeli od pana profesora, se ponižovat neradí.

Odpoledne hosté strávili prohlídkou stavení, celého okolí a zvažováním možností, které jim zdejší pobyt nabízel. Nutno říci, že Jirotka, aniž dal co najevo, byl téměř přesvědčen, že tu nebude dlouho. Idylický život pastýřský, to nebylo pro něj. Ve městě, které leželo poblíž, byla sotva nějaká kavárna, a když byla, byla to jistě usoplená místnost s hnědými kroucenými a nepohodlnými židlemi a tomu odpovídajícími zákazníky. Nic ve zlém, bratře Jene Kozohorský, vlastně spisovateli Horský, jak sis zkrátil jméno, které samo o sobě vyvolá bujnou odezvu, jediné, co tu stojí za něco, jsou porce na jídelním stole a pak tvoje sestřička. Promiň, jsem-li příliš upřímný.

Své hodnocení si Jirotka ovšem nechával pro sebe, alespoň prozatím. Pomrkával však po svém druhovi, zda u něj najde podobnou odezvu. Nepozoroval však nic, co by se s jeho zaujetím shodovalo. Prohlédli stáje, kde to páchlo jako ve stájích, sýpku, spočítali vepře a na dvoře nakopávali slepice. Za humny byl udupaný pažit plný slepičinců, jejichž stopy pak na trávě s klením odírali.

„Dávej pozor, do čeho šlapeš,“ vyzýval je postupně hostitel a svoji výzvu doprovázel nějakým odlehčujícím výrazem, podle toho, kdo s klením prohlížel svou obuv. „Za pár dní si zvyknete. Takový je přece běh života. Kachna nedělá nic jiného než chlamst-chlíst. To je lidová charakteristika její životní filozofie.“

„Ještě do toho pleť filozofii,“ odpovídal Jirotka vztekle.

„Patrně žiješ v iluzi, že se Sokrates nepotil, a když už chodil po Athénách bos, že mu nohy nepáchly. Protože říct o tak vznešené postavě světové kultury, že jí smrděly nohy, když šlápla do husího tento, by bylo urážlivé a degradující. Pro mluvčího, samozřejmě. Pro Sokrata ne, protože to byl člověk jako každý jiný. U nás se na dvoře nosí dřeváky.“

Zjistili, že dům pana revírníka Kozohorského a jeho rodiny byl skutečně rozlehlý, postavený tak, že se v něm mohla ubytovat početná návštěva. Stavitelé s tím určitě počítali, že tady bude na návštěvě nejeden host, který přijede na hon nebo jen tak na ozdravný pobyt.

Hoši se neomezili na dům, ale vydali se do jeho okolí. „Mohli bychom vyrážet do města? Co myslíš? Nesetkáme se s nesouhlasem paní matky?“ zkoumal půdu Jirotka.

„Co by proti tomu mohla mít? Jenom si však nedělej iluze, že tam objevíš něco, co není jinde v podobných městech, jak tady v Čechách leží. Samozřejmě že si tam vyjdeme. Však nás matka pošle nakoupit. Alespoň mne určitě. Vy mi pak počkáte u koně,“ smál se, protože si všiml Jirotkova výrazu.

„Nešlo by to místo s koňmi zajet tam na koních?“

„Jestli chceš budit pozornost, tak by to šlo, ale pod sedlo je tu jenom jeden. Místní panny by ovšem zíraly mimořádně přičinlivě. Jaký to jinoch valachem vybavený to naše náměstí tanečním krokem měří? Kůň koblihy trousí a jinoch je s rozvahou počítá.“

„Toho jsme si už všimli, že ty vaše kobyly mají sklon dělat veřejně to, co jiní konají v skrytu.“

„Přírodní národové si nedělají starost s tím, co musí být tak jako tak. Ani zmíněný Sokrates taky nepátral po tom, co si o něm nějaká slečinka myslí. V Athénách se patrně na slečny vůbec nedalo. Tam platil jenom názor mužů, obránců vlasti. Slečna se hodila jenom do poezie, a to ji ještě ozdobili jménem nějaké bohyně.“

Šli po hrázi, na levé straně byl les, veliká plocha kdysi zřejmě vypuštěného rybníka po pravé ruce, v dálce za ní město. Hradby, věže, bašty, kdysi obranná zařízení.

„To všechno je historie, kamarádi, minulost naše a minulost našich předků. Teď je to klidné městečko, vyznávající křesťanskou víru a mající v úctě císařskou moc. Dříve knížecí. Zámek ještě uvidíte, jen trochu trpělivosti. Co říkáte, abychom vešli do lesa a pokusili se najít nějakou houbu.“

„Správně. Člověk byl nejdřív dlouho sběratel, pak lovec a nakonec rolník.“

„Aby posléze skončil jako učitel. Pojďte, nebojte se. Tady se můžete ztratit jenom s největším sebezapřením.“ Honzík rozhrnul křoví a zmizel v lese. Za jeho krajem začínal vysoký les vystlaný měkkým mechem.

„Člověče,“ křičel za vzdalujícím se kamarádem právník, „proč ses vyhnul lesařině? Bylo by logické – jediný syn – ve šlépějích otcových. Převzít úřad – jaká nádhera. Já jako fořt – od hodiny.“

Honzík zvedl nějakou houbu a ukazoval ji. „Tohle tady roste na začátku léta. Sušená v bramboračce docela ujde. I smaženice je z ní dobrá. Proto radím, koukejte pod nohy.“

Koukali pod nohy.

„Můj otec je na houby odborník a svoji odbornost se snažil přenášet i na mne,“ řekl Jirotka. „Myslím, že ne příliš úspěšně. Přesto vím, že nejlépe je sbírat houby za sucha a na svahu severním a severovýchodním. Proč, to nevím. Tady kolem ovšem není žádný svah. Po dešti se v houštinách vyskytují špičky česnekové, pak lišky, hřiby, holubinky a bedly. Tak nevím, co budeme sbírat, když nepršelo.“

„Příteli, myslím, že sebereme to, co najdeme, ženské to přeberou a většinu toho stejně vyhodí.“ Jan měl zkrátka zkušenost. Jenže si nevzali na houby košík, a tak je dávali do kapesníků.

„Andula vám to vypere,“ odpověděl Honzík, když zjistili, že jsou houby nepříjemně špinavé.

„To nám bude tvoje sestra prát i košile?“ s odporem v hlase se tázal Šítek.

„Matka to už zařídí. Jen si nedělej starost. Sestra si musí zvykat, vždyť se za několik let vdá a tohle bude muset umět.“

„Učit se to na mně nemusí,“ odsekl Šítek pohoršeně.

(3)

Šítkovi se něco zdálo, taky byl v nejlepším spánku, když ho něco přimělo posadit se na posteli. V první chvíli nevěděl, kde je. Někdo s ním cloumal. Už se chtěl ohradit, proč ho kdo budí, když je ještě skoro tma, přece musel před chvílí ulehnout, pak však v šeru u své hlavy uviděl Andulčinu tvář. Naléhavě se k němu skláněla a cosi mu šeptala. Jasně. Málem by zapomněl. Určitě. Rozespale sháněl svršky. Měl je všechny na židli. Oblékat se a kamaráda nevzbudit, to snad nebylo možné. Andulka to pochopila, vzala jeho boty a zamířila ke dveřím. I když bylo skoro tma, zejména v Šítkově rozespalé hlavě, pochopil, že má jít za ní a nezdržovat se oblékáním.

Teprve na chodbě se mu rozsvítilo. Přece se spolu domluvili, že se brzy ráno půjdou podívat do lesa na tetřevy. Už sice nebyl čas jejich milostného tokání, ale chodí si tam po pasece jako páni a Andulka je špehuje.

„Nemáte tušení, co je to za krásu takhle brzy po ránu pobýt v lese, když se příroda probouzí.“

Našla ohlas jenom u Svatopluka Šítka. Netušil však, co znamená brzy po ránu. Teď, když už byl na nohou, se nemohl vrátit do postele. Ještě na chodbě jím začala třást zima.

„Takhle oblečený nemůžete jít do lesa. To nemáte svetr?“ slyšel u svého ucha.

Nečekala, až se vzpamatuje, a táhla ho ze schodů. Tam z věšáku vzala nějakou halenu, nebo to snad byl kabát, to v tu chvíli Šítek nerozlišoval, a vnutila mu to. Navlékl si ho na sebe, mohl ho obtočit kolem těla snad dvakrát, byl to kabát pana revírníka, nějaký starý, snad ho nosil, když šel na čekanou.

Venku se k nim přidal pes.

„Buď tiše, Azore, počkej na nás, my přijdeme,“ chlácholilo děvče psa a kolenem mu bránilo, aby s nimi vyšel ze vrátek. „Čekej!“ zvedlo varovně ruku a pes si způsobně sedl na zadek.

„Doufám, že tady bude sedět ještě, až se budeme vracet,“ řekl Šítek polohlasně.

„To sotva.“

Rozhlédli se po domě. Byl ponořený do spánku, který je před probuzením nejpevnější. Ze stájí se chvílemi ozval hluk tamějšího života. Přešlápla kráva, která taky už vstala, snad některý z koní poznal Andulku a dal to nějak najevo.

„Tak a jsme venku. Teď už můžete mluvit nahlas, ale zase ne moc nahlas.“

Proč ne moc nahlas? Šítkovi, kdyby měl říci pravdu, se ani moc mluvit nechtělo. Měl co dělat, aby zabránil zubům v nedůstojném cvakotu. Snad to bylo zimou, snad z nějakých jiných příčin, které teď nebyl s to poznat. Jenže se to nedalo zastřít.

„Vám je zima, co? Celý se třesete. To chce sebou rychleji hýbat a ono to pak brzy přestane.“

Tak se hýbal, rozpažoval a připažoval, rozháněl krev, třel dlaň o dlaň. Šli trávou, která byla jako po dešti, a jeho polobotky nasávaly vodu tak, že v nich měl za chvíli mokro. Na to Andulka nepomyslela a Šítek tuto svízel hrdinně snášel. Před nimi však byl les a tam tráva být neměla. Mech a suché jehličí. Už věděl, že borůvčí na této straně lesa není.

Všiml si, že děvče má na hlavě šátek uvázaný „na babku“, že zlatavý cop, který jí jindy volně visel mezi lopatkami, má asi stočený kolem hlavy.

Po několika stech metrech Andulka zvedla varovně ruku. Přilehli za statnou borovici a děvče se rozhlíželo. Před nimi byl řídký les s lesními žínkami a rusalkami, napadlo ho a zasmál se tomu. Varoval se však vydat nějaký zvuk. Co tam někde viděla?

Slyšel, jak oddechuje, s pootevřenými ústy sledovala stíny lesa. Občas zaslechl nějaký zvuk, který byl hlasem živého tvora. Jenže jakého? Ptáka? Určitě ptáka. Ptáci se chovají nevychovaně, říkal si a opět se mu chtělo smát. Třeba jsme vzbudili sojku a ta po celém lese roztroubí, že se tady tisknu k Andulce a ona si to musí nechat líbit, protože spolu pozorujeme něco, o čem nemám potuchy, že to pozorujeme. Položil dívce ruku na rameno a trochu se k ní přitáhl. Uvědomil si, že ho přestaly zábst ruce a udělalo se mu horko. To je z toho. To je z její přítomnosti. Kdyby si to uvědomila, co si uvědomuji já, hnala by mne, pane, jak by mne hnala!

Odklonil se a větev pod ním zapraskala.

„Pssss,“ upozornila ho netrpělivě, že se nemá hýbat. Vrátil se proto do původní polohy a to mu opět přišlo k smíchu.

„Máte štěstí, že tam žádný není. To bych vám dala, kdybyste ho splašil.“ To byla ovšem řeč z úst do ucha. Jenže on začal kuckat, a proto se musela zeptat, co ho tak rozveselilo.

„Až pak, až budeme z lesa.“

„Možná že jsou na stromě.“

„Vstanem, je tu mokro.“

„Když padne rosa, je mokro všude. Alespoň bude dneska hezky.“ Narovnala se a zrušila nechtěné kouzlo důvěrného dotyku. Zřejmě si uvědomila, že tu došlo k něčemu, s čím nepočítala.

Před jeho nohou vyskočila žába.

„Jedl jste někdy žabí stehýnka?“ zeptala se a nevšimla si, že se s odporem otřásl. „Třeba vám je udělám,“ řekla rozmarně. „Nejlepší jsou na podzim ze skokana hnědého a zeleného. Lidé je chytají na jaře, protože se žáby houfují, podléhají volání přírody. To vás ovšem nezajímá, takovéhle řeči. Nemám pravdu?“ Otočila k němu hlavu a on z nějakého důvodu zalhal. „Stehýnka se stáhnou, osolí, osuší a nechají odležet, pak se dusí na másle se šalotkou, pepřem a muškátem. Problém je, že je jich potřeba moc. Oběd pro šest osob je pro louku pohroma.“

Uvažoval, co na to má říct. Dotýkal se tady člověk člověka a z jednoho proudila do druhého podivná síla. Kouzlo, možná že nějaké tajuplné proudění, které je prouděním matičky Země. Určitě nic tajemného, něco, co je všední a co je, bylo a bude vždycky, protože… Protože to vždycky člověku, alespoň pokud jde o mladého člověka, zamotá hlavu a on neví, co říct na otázku, jestli je ochoten jít kus dál do lesa. Třeba o těch žábách mluvila proto, že chtěla zrušit kouzlo, které musela cítit.

„No tak, nespěte!“ šťouchla do něj loktem.

„Samozřejmě, samozřejmě. Do lesa – samozřejmě – co nejdál – snídaně daleko.“

„Vy jste jako ten náš kluk. Pořád se u něj všechno točí kolem jídla.“ Podívala se na něj zespoda a on se trochu zastyděl, i když ji mohl trochu popíchnout. Nebyla to ona, kdo před chvílí mluvil o jídle?

„Křivda bolí – váš bratr – básník – napájí ho celé hejno múz.“

„Nevím, kdo ho v Praze napájí, ale vy teď dávejte pozor na nohy.“ Vešli do hustého borůvčí. „Víte co? Ještě kousek a dojdeme k pasece, na které stojí posed. Máte chuť si tam sednout a počkat, jestli se tu nezapomněl nějaký srneček?“

Věděla, že se určitě nezapomněl, protože mělo za chvíli svítat, ale to bylo tomuto hostu z Prahy jedno. Alespoň bude mít nohy v suchu. Na tetřevy měl přijet tak ještě v květnu, to se lesem rozléhal hluk jejich milostných návrhů.

Paseka byla rozlehlá, její vzdálený okraj vroubila mlha, která splývala s ustupující tmou. Les kolem byl Andulce přátelský, nenabízel jí žádná tajemství, věděla, co kde je a co kde musí být. Takový je domov, kde má všechno své místo, a to je dobře.

Seděli a tiskli se k sobě. I děvčeti bylo chladno, nedala to však znát. Když si toho Šítek všiml, usoudil podle toho, že i do něj se dala zima, sundal kabát a přehodil ho děvčeti přes ramena. Bránila se, souhlasila však s tím, že se do toho kabátu zabalí oba.

Na mýtinu vyběhl zajíc. Lesní zajíc, pro myslivce nic moc. Oba ho pozorovali zaujatě, jako že jde o reprezentanta paní Přírody. Náhle odskočil a zmizel v houštině. Andulka natáhla krk. Jenže z lesa nic nevyšlo.

„To byl zdejší strašpytel,“ špitla a Šítek se zasmál. Pohoršeně se ohradila. „Snad si nemyslíte, že o nás neví.“

„Mně to nevadí – neděláme nic nepřístojného.“

„Ještě tak, dělat něco nepřístojného. Nepřístojné už je, že tady sedím s vámi.“

Uvažoval o tom, co řekla, a viděl, že i ona o tom přemýšlí.

Aniž si toho všimli, kolem nich se všechno proměnilo. Křik ptačí havěti slyšeli už chvíli, ale zaujati pozorováním přítmí lesa ho nevzali na vědomí. Alespoň pražský host. Teď se však kolem všechno rozbouřilo ptačím hlaholem a pak zase všechno jakoby naráz utichlo.

„Co se to děje? Nový den – příroda vítá slunce – líbezný ptačí zpěv – radost ze života,“ zašeptal právník dojatě.

„Ale kde, co vás nemá! Nastal jim boj o teritoria, jak říká pan otec. Boj o místo a právo na život. Tady jsem a budu ho hájit, volají. Nic jiného než že s ním mají ostatní počítat. To je smůla, co? Idyla nikde, jenom boj o život.“

„Ale, Andulko! Kde je dívčí něha?“ Zůstal u dívčí něhy, nic jiného ho nenapadlo, a udělal dobře.

Zatím se mezi vysokými stromy vystřídala řada barev nového dne. Od sinavě šedozelené přes žlutavou a teď už zlatou, která se drala do lesa s modrošedým zbarvením nebe.

„Ráno v lese. Važte si toho. Teď je tu nejkrásněji. Vidíte ty stříbrné závoje, jak vlají z větví?“ Nadšeně ukazovala na stříbrné terče pavučin, které za chvíli oschnou a zmizí jejich očím.

„A komáři – dosud půlnoc – budu sem chodit ráno,“ řekl odhodlaně, doufal, že mu slíbí svoji účast.

„Musíme jít, u nás doma se už vstává.“

Kdo by věřil, že takový hrubý myslivecký posed, sbitý z neohoblovaných borových krajinek, ze tří stran otevřený a přístupný povětří, může být rajským místem, na které se může po zbytek života vzpomínat. Nebo si to alespoň myslet. Šítek nebyl políbený múzami, byl si tím celkem jist, ale jakási odhodlání v něm klíčila, kterým se nemínil vyhýbat.

Uháněli k domovu, aniž by dbali na důstojnost.

V kuchyni už hospodařila paní matka. Dělala chase snídani a jenom se divila.

„Kde jste se tak po ránu toulali?“ Nechtěla věřit, že host chtěl vidět tetřevy. Že znal jenom vycpaného tetřeva ze školního kabinetu? Stejně nic neviděl.

„Musíte přijet na jaře, to se namlouvají a hrdě se tady nosí, skoro až do sadu zajdou. Zavíráme psy, aby je nehonili.“

U snídaně byl pan revírník zamlklý. Měl před sebou rozprostřenou mapu svého revíru, odkládal na ni kafáč, ze kterého prstem dobýval škraloup smetany, a hudroval, proč mu to tam dává, když ví, že ten „votápek“ nemůže ani vidět. Něco na mapě přeměřoval, na jednotlivé naznačené silnice přikládal tužku, jako by měřil vzdálenosti, a něco si bručel.

„Prosím tě jez, snídaně ti vystydne,“ nabádala ho paní domu. „A ten hrneček sundej z mapy, celou ji ještě pobryndáš.“

„Pracuju a přitom jím,“ zdůraznil jednotlivá slova rozhořčeně. „To jídlo s mou prací souvisí. Navzájem se ovlivňují a ty mi do toho nemluv!“ Poslední slova zazněla hlasitěji, než bylo snad třeba. Paní taky rychle odešla, asi proto, že by jinak musela odpovědět a to se před hostem nehodilo.

U stolu seděl z mladých pánů jenom Šítek, ostatní mládenci byli ještě v posteli.

„Víte, nejde mi to na rozum,“ obrátil se na mladíka teď už mírně revírník. „Ty stromy tady někde musejí být. Uvažujte se mnou. Někdo je rozřezal, ale pochybuji, že je najednou odvezl. Ty klády tady někde leží v okolí, ve stodole pod senem, a čekají, až vyschnou, až se zapomene. Pak si je někdo odveze. Četníci zatím běhají po okrese jako veverky, pátrají na nádražích a ono nic. Uvažujte se mnou. Jestli toho četníka opravdu praštili, proč až u vsi? Rozumíte tomu? V tom případě by tu s našimi borovicemi nebyla žádná souvislost. Četníci ovšem nemohou připustit, že Borůvka dostal do hlavy u první chalupy. To by znamenalo, že mu ji dal někdo ze msty. Jak by se doplížil od mostu až do vsi, a ještě s kolem na zádech, to mi připadá… no, četníci mají svůj rozum, civilní osobě někdy obtížně srozumitelný.“

Šítek pochopil, že se tady pan revírník složitě omlouvá za příliš drsnou odpověď své paní, pak však se zájmem poslouchal jeho další vývody amatérského pátrače.

„Jestli jeli se dřevem na Hlínu, tak jeli semhle.“ Odsunul hrneček a ukázal na mapě. „Tady je rozcestí, sem se jede na Mláku, doleva na Třeboň. Taky to mohli vzít k nějakému sedlákovi rovnou na Novou Hlínu. Když uvážíme, že plně naložený vůz ujede za hodinu tak čtyři kilometry a četníci ho začali hledat, no, řekněme v sedm hodin, mohl už být tak dvacet kilometrů daleko. Koukněte se na mapu, je to kus světa.“

Paní revírníková vešla a nemohla si odpustit výzvu: „Prosím tě jez, budeš to mít studený.“

„Myslíte, že je možné, aby si tu někdo jezdil po okrese s takovým nákladem a nikdo si toho nevšiml? Ani četník, ani ponocný? Vyloučeno. Mohl sice jet po nějakých polních cestách nebo vůbec nikam nejel. Alespoň ne daleko. Vždyť odvezl čtyři pořádné klády a to není maličkost. Jenom co se tam ti chlapi nařezali. To byl výkon, za který my musíme dost zaplatit.“

Díval se na hosta a na zbytek své rodiny. Od té toho moc nečekal, ale od hosta si sliboval pochopení pro logiku svých tvrzení.

„Možná že těch vozů bylo víc. Taková velká borovice je už nějaká kláda. Někdo si toho musel všimnout,“ řekl Šítek bez zakoktání tak, jak pan revírník čekal, že řekne.

„To dřevo je tady někde v revíru,“ plácl revírník dlaní do stolu, až hrnky poskočily.

„Vaše logika – můj obdiv – hádanka rozřešena.“

„Jo, houby rozřešena.“ Revírník chvíli uvažoval nad způsobem mluvy svého hosta, pak však pokračoval: „Vlezte někomu do stodoly a nic nenajděte. Víte, jaká by to byla ostuda? Ještě po létech by se o tom mluvilo a dotyčný by byl na koni. A třeba by s tím šel i k soudu. To jsme tady už měli. Milej pane, něco jinýho je chytit zloděje za ruku a něco jinýho je prohledávat cizí stodolu. S tím budou mít četníci ještě plno práce.“

„Kdo tedy praštil Borůvku?“ zeptala se paní revírníková.

„To neví ani ten praštěnej Borůvka. Ví jen, že ho bolí za krkem. To ostatní jsou dohady.“ Pan revírník spokojeně zapíjel krajíc chleba pečený v jeho peci a mazaný máslem, které mělo počinek v jeho chlévě. Pak si spokojeně utřel knír, a než vstal od stolu, dodal: „Tak je to. Ať se kluk věnuje hostům.“

„Já se jim věnovat nemám?“ zeptala se Andulka koketně.

„Ty máš práci, na zábavu nemáš čas.“

„Tak to u nás chodí. Postavení ženy ve světě mužů. Prý je to někde jinak. Nevíte kde?“

Mezitím přišli oba ospalci a na oko se durdili, proč je nikdo nevzbudil, že zase zaspali jedno ráno. Horlivě se sháněli po nějaké práci, která měla spočívat v nákupech, to je v cestě do města, nebo v něčem podobném, co by hosty mohlo zajímat. Pak se však usadili před domem na kryté verandě a zaháněli nudu. Právník vypravoval, jak čekal na tetřevy a jak bylo v ranním lese krásně, což vyvolalo smích u jeho kolegy filologa. Druhý kamarád, píšící a mírně publikující pod jménem Horský, byl na rozdíl od filologa filozof. To bylo skutečně s podivem, alespoň to vzbuzovalo údiv obou jeho přátel, jak se povedlo, aby jablko spadlo tak daleko od stromu. Filozof pronikající do zlomků starověkých myslitelů usedá na posed na nedaleké mýtině a láme si hlavu třeba s Aristotelem.

„S Aristotelem si hlavu lámat nemusím, s tím si už užili mnozí přede mnou. Ale máte pravdu, na tom posedu se krásně přemýšlí. Jenom kdyby těch komárů ubylo, když už jich nemůže nebýt.“

„Tvoje múzy – hojné návštěvy – budu se rozhlížet – doufám, že tam opět po ránu usednu.“

„S múzami jsou a nejsou potíže. Plno lidí je toho názoru, že je to zbytečná práce. Český národ nepotřebuje české spisovatele, vždyť jsou tu spisovatelé píšící německy a každý tady německy umí.“

„Prosím tě, tohle je už překonaná záležitost. Tenhle zpozdilý názor už dneska nikdo nezastává. To může jen nějaký zdejší pupečník obecný, který si přes pupek nevidí na ty spodní tělesné partie, hlásat takové zhovadilosti.“

„Jen aby ses, Jirko, nemýlil.“

„Tak se nestyď a ukaž nám něco ze svého posledního literárního snažení,“ řekl Jirotka blahosklonně.

Literát učeň, jak si s oblibou říkal, odešel do domu a vrátil se se sešitem, ve kterém listoval, aby po chvíli vzhlédl a dal se do čtení:

„Po kraji lesa bloumám líně,

motýl mi sedl na rukáv,

snad že se opil vůní trav.

Jak to zní divně, nepřípadně,

když něco chceš a nevíš co.

Něco tě nutí, volá, drásá,

nevyslovená asi krása.

Víš o ní, že je, nevíš kde.

Snad někde v trávě, někde v hlíně.“

Přátelé seděli a mlčeli. Oba byli zjevně překvapeni. Hledali v paměti, ke kterému vzoru by tuto poetickou notu přirovnali. Jako odborník se cítil být Jirotka, ale nic kloudného ho nenapadlo.

„Ilka Troská se zahanbeně červená. Asi to ale nebude všechno, že ne? Ještě tam něco chybí. Někam s tou básničkou přece míříš.“

„Máš pravdu. Je to jenom torzo. Zatím si nevím rady. Něco bych chtěl říct, ale co? A hlavně proč? K čemu to bude? Nechci, samozřejmě, pohnout balvanem národní lhostejnosti, to už dělali mnozí přede mnou, a dělali to dobře, Neruda například. Někdo tady vzpomínal profesora Vrchlického. Národ není třeba budit, je třeba jenom nakopnout tu vrstvu vrtichvostů, kteří přisluhují cizí věci. Ale to je nad mé síly.“

„To je nad jeho síly!“ zvolal Jirotka pateticky. „V tom případě by měl dělat jenom to, na co stačí. Nemám pravdu, pane kolego?“ obrátil se na svého přítele právníka.

„Dělat jenom to, na co stačí?“ Z tónu i z pohledu, který upíral na svého druha, bylo předem znát, co odpoví. „Dávat si úkoly, na které stačím? Je-li to přijaté východisko – veškeré snažení marné – nic nedokážeš – jen sedět na zadku – poslušně sloužit – jinak marnost – básník? Veršíky smolit – do památníků – to nejvýš. Jediné řešení – úkoly nad síly.“ Nadechl se, jako by potřebovat nabrat sílu. „Nedosáhneš cíle – alespoň ne hned – příště však ovoce úspěšně očešeš.“

„Ha, ha, úspěšně očešeš. Dej se na sadařství, jak ti tu kamarád radí. Ještě měl říct, zda máš dát přednost hruškám před jablky.“

Kamarád básník se na své druhy zmateně díval. Byl od nich o rok níž, jeho studium mělo po prázdninách vstoupit do poslední fáze. Protože to byl generační druh, přikládal jejich názorům jenom omezený význam.

„Jirotko, tys mne překvapil,“ vyhrkl konečně. „Jsi tady snad tak trochu odborník.“

„Proč snad a proč trochu? Úspěšně složená státní zkouška je snad doklad, že tady mezi lesní zvěří, stromy a travinami, vynechal jsem pavouky a užovky, které nemiluji, jsem jediný povolaný pronášet soudy na dané téma.“

„O to přece nejde. Každý, kdo básničky čte, je povolaný se k nim vyjadřovat.“ Bylo vidět, jak se Šítkovi rozlévá temná červeň po krku za límec košile. „Honza si poradí – bez nás určitě. Horší je – co jsme už řekli – potřebuje náš národ básníky? Otázka dávno vyřešená – pořád vylézá na světlo. Možná že tady, v tomhle lese, slyšet nebylo všechno, co o tom mužové národa řekli. Ty neopakuj jejich řeči, jdi dál svou cestou.“

„Ale kam? Jak a proč?“ špitl spisovatel, překvapený závažností promluvy, kterou nečekal.

„A to si říkáš spisovatel? Když nevíš proč, tak toho nech. Piš, třeba nesmysly. Psaním se naučíš psát. Proč? Na to ti nikdo neodpoví. Sám na to musíš přijít, i když na druhé straně, lepší je to asi nevědět.“ Jirotka zavrtěl nechápavě hlavou. „Proč píše básník? Aby holky byly povolnější. Aby k němu v ulici, kde bydlí, trafikant uctivě vzhlížel, když si k němu jde pro cigára. Ale slyšel jsem, může to být i pravda, v jednom z čísel Květů, nalistuj a najdeš, tuším, že Hálek nebo kdo napsal, že se takovému bardovi v duši něco děje, když se mu podaří naskládat slova do správného pořadí, co stojí za to. Ale to už asi víš.“

„Správně – je vidět – něco jen ve škole pochytil – lidi čtou a řeknou – jedeme spolu na jednom voze. Ty nosíš boty, které oni ušili, oni čtou tvoji básničku.“

„Jenže já mám z jejich bot užitek nesporně trvalejší.“

„To už tak chodí, kamaráde. Šítek má zas jednou pravdu, čemuž se divím.“

„Neptej se, kdo má větší užitek nebo víc pravdy. Piš, piš, piš a pak uvidíš.“

„Vesnický básník je básník idylický a vesnická idyla je mimo čas. Je věčná, proto i básník této orientace má naději na dlouhý život. Lidem bude pořád to vesnické mámení chybět. Alespoň těm ve městech, kteří vyšli z vesnice, a to dneska jsou prakticky všichni. Toho si važ.“

„Asi budete mít pravdu. Nemáte potuchy, jak je tady u nás krásně. To se nedá vyčíst ani z té nejlepší básničky,“ řekl Jan Kozohorský, kamarády zvaný Horská koza. „Měli byste tu být delší dobu. Každé roční období je krásné. Jen mu člověk musí otevřít duši. Pak je i drsná zima povzbuzující. Věřte nevěřte, krásu můžete hledat kolem sebe a nenajdete ji, dokud jí neotevřete srdce.“

„Chápu,“ řekl budoucí profesor. „Chce nám říci, že ta vychvalovaná krása musí být nejdříve v tobě, kamaráde. Dost zvláštní, nemyslíš? Jinak ji tady mezi rybníky hledáš marně.“

„Přátelé, objevit ji v sobě je stav nejvýš žádoucí. Sestoupit k ní. Mimoděk jsem na to přišel. Jsem toho mocen? Sestoupit někam, kam není vidět, kam dosáhne jenom má nezveřejněná paměť? Sestoupit někam, kde člověk jenom tuší to kolotání životodárných sil. Tak nějak to asi je, kamarádi. Chodím po kraji lesa a bloumám.“

„Líně,“ prohodil jaksi mimoděk Jirotka.

„A vzpomínky, nebo to jsou jenom nechtěné úlomky myšlenek, skáčou kolem mne. Po nich pak vždycky zůstane smutek. Všechno, co bylo, není, všechno, co bude, jednou pomine.“

Dívali se na něj udiveně a nebyli s to něco říct, jen Jirotku napadlo, že nějak blbnou, takové řeči, po chvíli se ozval: „Básník melancholik. A to je mu teprve… Kolik je ti vlastně let? Dvacet tři? Mluvíš, jako bys měl život za sebou. Člověče, seber se! Víš, kolik je na světě krásnejch holek? Tady v okolí je jich jistě plno. Osedlej oře a vyraz do boje s přírodou. Příroda v tobě si to žádá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za sedmé: nepokradeš!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.