Copyright © Josef Pecinovský, 2017

Cover Illustration © Žaneta Kortusová, 2017

Cover Art © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-407-7 (ePub)

ISBN 978-80-7557-408-4 (mobi)

Obsah

Prolog – kousek nebe

Kapitola 1 Návrat do kosmu

Kapitola 2 Dozvuky útěku

Kapitola 3 Únos Sabinek

Kapitola 4 Volební kampaň

Kapitola 5 Zéloti

Kapitola 6 Temný svět

Kapitola 7 Slepec

Kapitola 8 Atentát

Kapitola 9 Jádro Arestonu

Kapitola 10 Pontisté

Kapitola 11 Stavitelé Arestonu

Kapitola 12 Areston se vrací

Kapitola 13 Zrada

Kapitola 14 Gardisté proti Zélotům

Kapitola 15 Projektil

Kapitola 16 Pád Arestonu

Josef Pecinovský

Prolog – kousek nebe

„Areston prolétl periheliem a nyní se opět vzdaluje od Slunce. A také od Země.“

Spal jsem neuvěřitelně tvrdě a během spánku mě přepadla tato myšlenka. Naprosto přirozeně. To, co jsem vyjádřil dvěma obyčejnými větami, byla totiž realita.

Blízko, byl jsem tak blízko!

Na dosah ruky jsem měl svět, který je mým domovem, a z něhož mě vytrhla zvůle mocných. Na dosah ruky se nacházela má rodná planeta a záleželo jen na vůli některých lidí, zda se na ni budu moci opět vrátit.

Ale zatím jsem pořád tady – a se mnou dalších asi sedmdesát tisíc obětí neuvěřitelné zvůle, v duté kouli plné tragických osudů, přesycené smrtí, kypící zlem a zmarem.

Náhle mě zaplavila panika. Něco, co se mi nestalo od prvních dnů, kdy mě sem dopravil trajekt a kdy mě vyvrhl plastikový tunel na podlahu přijímače.

Co jsem si to právě naplno uvědomil? Jsem snad nemocen? Ano, jsem nemocen. Jsem nemocen zmařenou touhou po domově.

Jen jsem si namlouval, že snahou o uspořádání poměrů na Arestonu něco změním, jen jsem si namlouval, že se stanu dobrodincem. Když mapuji posledních osm let života – a byl to vůbec život? – vlastně se jedná o jeden tragický omyl za druhým… zůstala za mnou jen krvavá stopa. Kolik lidí jsem zabil, kolik lidských osudů jsem zmařil, ať už to bylo v sebeobraně nebo ne?

Co nejhoršího tady může člověka potkat? Vždyť smrt je pro poutníky vysvobozením! Proč je tak vysoká úmrtnost? Protože poutníci smrt sami vyhledávají, a nemají-li dostatek odvahy k sebevraždě, pozvou si Černé jezdce, kteří jejich zbožné přání bez váhání splní.

Jako kdyby mě ta masa těžké hmoty chtěla zavalit. Stěny cely se k sobě přibližovaly, strop klesal a má bídná duše se sytila strachem z toho, co bude následovat.

Zavřel jsem oči a viděl jsem kolem sebe zrůdnou vidinu z přerušeného snu; viděl jsem to, co přece nemohlo nikdy existovat, viděl jsem to, co si nutně musela vybájit má fantazie, aby mě odtrhla od reality všedního dne, všední noci, všední šedi Arestonu, té vraždící koule plné lidské zloby, plné neštěstí, plné hrůzy a děsu, plné všeho nejhoršího, co člověk dokázal vymyslet, aby zničil druhého.

Koule plná závisti. Koule plná zloby. Koule plná zločinu.

Jistě, zdaleka ne všichni naši druhové byli zločinci, ale už se jimi stali. Nebo se jimi stanou. Byl jsem já zločinec? Vlastně ani nevím, čím jsem byl, ale jistě jsem se už zločincem stát stihl.

A můj ušlechtilý záměr vnést do zdejších poměrů lidskost ztroskotal tak žalostně, že to hůř ani dopadnout nemohlo.

Proto se teď tady krčím v rohu maličké cely, uzavřené ze všech stran, a mám děsivý strach z toho, že mě její stěny rozmačkají, jako kdyby mělo vůbec nějaký smysl ještě dál žít.

Osm let. Ještě osm let! Osm krát tři sta šedesát pět… To je počet dní, které tu ještě musím prožít, a protože roky jsou i tady přestupné, tak ještě o dva víc!

Moře. Modré odrazem oblohy, hluboké, nekonečné, symbol věčného pohybu, s bílými krajkami na hřebenech vln, slané a mokré. Stýská se mi po něm? Nevím.

Hory. Namodralý hřeben na obzoru, tyčící se kamsi vzhůru, až ke slunci, okrášlený bělavými plochami ledovců, s hlubokými údolími plnými bystřin, protkaný vodopády. Stýská se mi po nich? Nevím.

Roviny. Zelené, nekonečné, pokryté travinami povlávajícími ve větru, poseté paletou pestrobarevných květů, oživené bzučícím hmyzem. Stýská se mi po nich? Nevím.

Města. Plná betonu, cihel, suti, parků, ulic, automobilů, anonymních chodců. Stýská se mi po nich? Nevím.

Lidé. Věčně spěchající anonymní dav, beztvará masa, mlčící i hovořící, pracující i zahálející, vládnoucí i pokoření. Stýská se mi po nich? Nevím.

Nebe. Modré, nekonečné, poseté bělobou oblaků, plné křičících ptáků, škádlené větrem. Nekonečné. Stýská se mi po něm? Neskutečně. Kéž bych tady v té těsné kabině mohl nějakou dírou ve stropě zahlédnout aspoň kousek nebe!

Aspoň kousek.

Nebe…

Kapitola 1
Návrat do kosmu

Tak pro mě začal devátý rok na Arestonu, nebo, chcete-li, druhý cyklus. Výkon mého trestu se přehoupl do druhé poloviny.

Areston se opět vzdaloval od Země a mířil k periférii sluneční soustavy, osamocený na své kosmické pouti, malé smítko unášející desetitisíce lidí, kteří byli ponecháni sami sobě. Mezi nimi se hemžilo padesát tisíc nováčků neboli holátek. Přišli nazí, vyholení, s prázdnými vnitřnostmi, ponížení na těle i na duchu. Pro ně začalo nejtěžší období.

Připomněl jsem si vlastní první dny po příchodu na Areston. Zvládl jsem je bravurně, ale – byla to skutečně má zásluha? Od samého počátku jsem žil ve skleníku Sokratovy tkalcovny, a tak mě minulo veškeré příkoří, které se valilo na ty, co se včas neuchytili. Dokonce jsem ani nevěděl, s jakými potížemi se mnozí poutníci potkávali. Víc než půl druhého roku jsem vlastně nevystrčil nos z Bastily, potýkal jsem se s primitivním tkalcovským stavem, měl jsem denně svou misku humusu a dokonce jsem si užíval pravidelně sexu, přitom jsem si tu a tam odskočil dolů schodištěm pro humus nebo materiál. Se skutečným životem na Arestonu a jeho nepsanými pravidly jsem se vlastně seznámil až potom, co mého patrona potkala osudová nehoda.

Teď jsem byl v jiné situaci. Mohl jsem tu bídu Arestonu sledovat v plné nahotě. Asi desetině nováčků se nepodařilo nijak začlenit do běžného života. Začalo to tím, že jim podvodní kupci na vysoký úvěr prodali nějaké to pončo, protože touha člověka obléknout se je silnější než chladné uvažování nad výdaji. Ale ten, kdo si pořídí půjčku, ji musí také splácet. Nejjednodušší bylo najít si patrona, ale existovali lidé, kteří nic neuměli, na fyzickou práci byli slabí, neměli výdrž a jejich vzdělání jim nebylo k ničemu, protože je až na výjimky nebylo kde uplatnit. Bankéři a patroni měli své lidi, kteří se jim starali o finanční věci, a do této mafie se málokomu podařilo proniknout. Úřednická místa byla rychle obsazena. Otroka, který nic nevydržel, si žádný patron u sebe nenechal, a tak se brzy chodby a schodiště plnily lidmi, kteří neměli nic, jen dluhy, a také neměli co do úst. A Areston, to není žádné charitativní zařízení.

Nakonec se všechno usadí; i ti bezprávní nakonec našli své místo, a když je nenašli, pořád byla po ruce sběrná šachta… a volná skvělá pracovní místa, dokonce i nezávislá. Každý může posloužit jako počišťovač nebo havran, iniciativní nováček se může uplatnit i jako hovňák. A pokud by mu ani tady pšenka nekvetla, odchytí ho někdo z temných pater. Tam se dostane mezi vyhnance a za žebrácký žold v podobě dvou misek humusu denně bude sloužit svým pánům do roztrhání těla.

Temná patra, to je věc, která mě tížila coby velitele Černých jezdců už dlouhé měsíce. Jednalo se o ty části cibulovité struktury Arestonu, do kterých jsme neměli přístup. Nebylo jich mnoho, jen asi deset, ale člověk, který se tam odvážil vstoupit, obvykle už nenašel cestu zpět, a pokud ano, pak často v několika kusech. Od svého předchůdce jsem převzal status quo a nic jsem na něm neměnil. Platilo, že Černí jezdci nebudou na temných patrech zasahovat, a naopak vládci temných podlaží nebudou rušit Černé jezdce v jejich akcích jinde v Arestonu.

Já sám jsem neměl k temným podlažím daleko. Unikl jsem jim jen o vlásek. Byl jsem odsouzen k vyhnanství, a takový vyhnanec najde útulek vlastně jen tam. Vyhnanec slouží temným pánům do roztrhání těla. Pokud by nesloužil, nesloužil by vůbec nikomu a neměl nárok žít.

Museli jsme doufat, že střídáním směn se na stavu temných podlaží něco změní, ale tušil jsem, že zatímco se některá z těchto pater projasní, jiná zase potemní. Tajemní vládci v temných zákoutích vládli železnou rukou. A jsem ochoten se vsadit, že dvě třetiny vražd, k nimž na Arestonu došlo, byly jejich dílem. Mrtvé nikdo nepočítal, ani havrani. V temných patrech jim pšenka nekvetla, tam se nosily mrtvoly přímo do sběrné šachty. Rozsekané, vykuchané, se stopami mučení.

Strukturu temných pater bylo možné zlomit jen zevnitř. Musel tam proniknout někdo ve službách Černých jezdců, ale kdo? Všichni Černí jezdci jsou známí, nikdo se tam inkognito nedostane. Budu sice najímat nové lidi, ale to nějakou dobu potrvá…

Mezitím se temná podlaží opět nasytí nováčky. Budou mezi nimi ti, kteří nenašli svého patrona a kráčeli za hlasem žaludku, a pak vyhnanci.

A soudce Wilson se už postará, aby vyhnanců byl dostatek.

Ale opravdu to bude soudce Wilson? Neviděl jsem ho náhodou, nahého jako nemluvně, v transferu? Něco mi bliklo před očima. Je docela dobře možné, že Areston bude potřebovat nového soudce. Mělo by být především mou starostí, abych se o nového soudce postaral. Nebo se toho ujmou vládci Magadanu?

Jak je na tom vlastně Haruspex? V tom zmatku při odletu trajektů jsem nestačil sledovat, jestli se také náhodou neobjevil mezi propuštěnými.

Ale Haruspex byl jen vlastním stínem. Stižen mozkovou mrtvicí, nebyl takřka schopen pohybu ani řeči. Haruspex byl vlastně mrtvým mužem.

Ale Magadan nadále zůstane mocností; je jisté, že se tam rozhoří boj o moc. Já ale musel zůstat stranou. Měl jsem jen třetinu mužů oproti optimálnímu stavu. Musel jsem se poohlédnout po nových kandidátech. Nebude to jednoduché a potrvá to několik týdnů. Být Černým jezdcem znamená zařadit se mezi elitu. Ale ne každý se pro tu práci hodí. Holátka se musí napřed aklimatizovat, to nějakou dobu potrvá. Zájemce je tedy třeba hledat mezi mazáky.

A je tu komplikace, mám tady Ištar…

✳ ✳ ✳

Spala neklidně. Od chvíle, kdy jsem si ji odnesl z přijímače a dopravil výtahem až do své cely, neřekla ani slovo. Hleděla kamsi do neznáma, očividně celá v šoku. Když jsem ji na lůžku zahalil do přikrývky, zavřela oči, ale nebyl jsem si jist, zda skutečně spí.

Teprve asi po hodině se ozvalo tiché oddychování, překonali jsme tedy nejhorší.

Házela sebou ve spánku jako červ a oháněla se rukama, až připomínaly lopatky větrného mlýna, a vykřikovala nesrozumitelná slova. Občas otevřela oči, zahleděla se do prázdna a pak je zase zavřela. Pokud pronesla něco zřetelně, tak se jednalo o vulgární urážky. Byl jsem si jistý, že nebyly namířené proti mně. Hlas jako kdyby jí zhrubl.

Ištar. Byla o osm let starší, než když jsme se viděli naposledy. Bylo jí přinejmenším pětatřicet, a jak tady tak ležela, bylo zřejmé, že už to je odkvetlá květinka. Vrásky na tváři se jí rozmnožily jako bakterie v živném roztoku. Na kráse jí nepřidala ani úplně holá hlava, z celého ochlupení jí vlastně zbyly jen oční řasy. Měla pootevřená ústa, takže jsem mohl vidět, že jí v dolní čelisti chybí asi tři zuby. Byl bych ale ochoten se vsadit, že při nástupu na trajekt je ještě měla.

Trochu ztloustla – kde je konec toho štíhlého pasu? Tukové váčky mohu vidět i pod očima. Jak sebou zmítala, tak se občas celá odkryla, a já ji musel znovu halit do toho kusu řídké tkaniny. Jen ta pevná, krásná ňadra, což byla zbraň, na kterou mě kdysi nalákala, zůstala stejně krásná a půvabná jako dřív, ale byl bych ochoten se vsadit, že tady zapracovala šikovná ruka plastického chirurga.

Pak sebou mrskla a já jsem zjistil, že má na zádech krvavý pruh. Malá ukázka péče dozorců, doprovázejících trajekt. Vědět tak, který z nich jí to udělal…

Pak jsem si však uvědomil, jak jí asi budu připadat já. O osm let starší, o osm let zkušenější, poznamenaný drsným světem Arestonu.

Jak ses sem dostalo, děvče? Jistě, byla jsi to ty, kdo mě uvedl do skupiny pontistů, byla jsi to ty, kdo mi prozradil to heslo. Jaké pozadí to ale všechno mělo? Snad ses na dlouhou pouť nepřihlásila dobrovolně?

„Tady to smrdí,“ uslyšel jsem konečně něco srozumitelného. „Je tady tma. Skoro úplná tma. To není světlo, to je bludička,“ ukázala kamsi ke stropu, odkud se linulo docela přijatelné osvětlení. „A něco tady páchne, jako močůvka.“

Teprve teď spatřila mě. Tvář se jí zkřivila hrůzou. Pružně jako kočka se vztyčila, na okamžik se zapotácela, jak chytala rovnováhu a pak začala couvat, jako kdyby spatřila příšeru. Přikrývka i pončo se svezly k podlaze a ona se přitiskla ke stěně, kde zaujala polohu skrčence a křičela, jako kdyby ji na nože braly.

„Nech mě, prosím tě, nech mě, už ne, už ne!“

Nechtěl jsem se domýšlet, co všechno jí ještě udělali.

Zvedl jsem ji a odnesl ji v náručí zpět na lože.

Chlácholil jsem ji, jak nejlépe jsem dovedl.

„Iane?“ řekla s takovým výrazem ve tváři, jako kdyby právě teď procitla. „Iane, co tu děláš?“

„Už nejsem Ian,“ řekl jsem. „Tady mi říkají Sršeň. A přestaň se bát, už ti nikdo neublíží.“ Tady jsem bezostyšně lhal, ale byla to lež milosrdná. Ublížili jí už tím, že ji poslali sem.

„Iane,“ opakovala, jako kdyby mě neslyšela. Nechala se zahalit. „Iane, tohle je, tohle kolem…“

„To je Areston, má zlatá. Nečekal jsem, že se setkáme tak brzy, a už vůbec jsem nečekal, že se setkáme tady.“

Nedodal jsem, že měla velké štěstí, že se jí nezmocnil někdo z Magadanu nebo, nedej bože, z temných podlaží.

„A co bude dál?“

Co by bylo? Budeme žít, jak se dá. Mám jí malovat život na Arestonu v růžových barvách?

„Když už jsme tady,“ řekl jsem, „tak to musíme nějak přežít. Ještě jeden cyklus a vrátíme se domů.“

„Jaký jeden cyklus?“ sypala se z ní slova tak prudce, jako kdyby přímo explodovala, a navíc falešným tónem špatně naladěných houslí. Na chvíli opět propadla panice. „Jaký jeden cyklus? Ten hnusný soudce Wilson říkal, že mě odsuzuje na dva cykly, a pak ještě po procesu poznamenal, že pro takové, jako jsem já, je to málo.“

Děvče, tak ty jsi také jednou z těch, u nichž je v papírech poznámka o nežádoucím návratu?

Doslova mě to ohromilo. Měl jsem za to, že se po příštím cyklu vrátím domů, děj se co děj, že se protlačím do druhého nebo třetího trajektu, kdyby zas někdo náhodou chtěl ničit transfer výbušninami, a teď tohle… Už nejsem odpovědný jen za sebe, ale mám tu rodinu.

A jak že to říkala? Wilson? Ona se dostala před stejného soudce jako já? Vidím, děvče, že tě ta naše drahá planeta, po které všichni tak prahneme, pěkně semlela. Ty ale vůbec nejsi pro Areston vhodný typ. Drobná jako květinka, křehká jako z porcelánu. Když tě porovnám třeba s Rebekou… To byl kus ženské, sto dvacet kilo živé váhy, na tu si hned tak někdo nepřišel. U té nějací násilníci neměli šanci, kdekoho dokázala svou tíhou rozmačkat.

Porovnávat mohu třeba s takovou Pagnelou, mou sekretářkou, to byla taky ženská od rány, i když na to nevypadala. Po erotické stránce byly obě slušně vybavené a neštítily se přijmout na lože kdejakého chlapa, stačilo, že vypadal jen trochu slušně. Ale co ty, Ištar, vždyť ty jsi byla i v posteli něžná jako hedvábí, jaképak ty máš sexuální zkušenosti? A tady se na tebe valí stovky nadržených chlapů, bezohledných, tvrdých, nemilosrdných. Jak ty se s tím vypořádáš? O tom, že bych tě držel u sebe jako ve skleníku, o tom nemůže být řeč.

Připomínám si další ženy, které jsem tady poznal. Alicuda. Uppsala. Renata. Ani jedné z nich nečinil místní život nějaké velké potíže.

A pak se mi jako blesk mihlo před očima další jméno.

Sagitta. To byl typický případ ženy, která sem nepatřila. Stejně drobná, stejně něžná, žena z jiné společnosti. I ta se musela podrobit místním zvykům, a když si našla statečného ochránce, tvrdě na to doplatili, ona i on. Měla tu smůlu, že porodila do marasmu Arestonu dítě. Arlinovi je teď už dvacet. A Sagitta? Škoda mluvit, tíhu osudu nepřežila. Zůstala po ní jen památka v mé duši. Posílá mi osud Ištar jako náhradu za ztracenou lásku?

Ne, tohle se nemělo stát! Už vypadala klidně, a já musel za svými záležitostmi. Opět jsem se propadal do běžného chaosu, který teď v Arestonu vládl.

Sršni, tvoje místo není tady, ty teď patříš nahoru, do přijímače. Tam se třídí lidi jako dobytek, tam se rozhoduje o lidských osudech, tam sahají dlouhé prsty otrokářů a lichvářů. Svou přítomností bych měl aspoň trochu mírnit nástup zla, kterým je Areston prolezlý.

„Náčelníku,“ ozval se Hamiro, který vešel do mé kabiny jako duch. V tom rozrušení z příchodu Ištar jsem nezajistil dveře. „Myslím, že bys měl jít nahoru.“

Pátravě jsem se na něj podíval.

„Děje se něco… no, neobvyklého. Areston má nežádoucí hosty.“

„Kam jdeš?“ procitla najednou Ištar. Vrhla se ke mně a objala mě jako hroznýš. Oči měla vytřeštěné a velké jako talíře.

„Musím něco vyřídit,“ odsekl jsem.

„Nenechávej mě tady!“ ovíjela se mi kolem krku jako břečťan. „Proboha, nenechávej mě tady samotnou!“

„Zajistím dveře,“ namítal jsem.

„A co když se nevrátíš?“

„Proč bych se neměl vrátit?“ podivil jsem se té otázce. Zatím jsem se vždycky vrátil, to je pravda, ale Ištar, která je na Arestonu pár hodin, neví zatím nic. Ale je pravděpodobné, že hned poté, co sklouzla dolů rukávem, mohla zažít něco děsivého. Slyšel jsem o partě dobráků, která před několika cykly nastražila dolů pod rukávy ostré mačety, a sjíždějící holátka se tak sama rozsekala na kusy.

Tak jsem ji vzal s sebou.

✳ ✳ ✳

Byli čtyři. Nebyli to poutníci, ale museli se jimi stát. Přicestovali sice posledním trajektem, ale nesklouzli se dolů slizkými rukávy. Rozhodně nebyli odsouzeni k žádnému trestu a dlouhá pouť se jich vlastně netýkala, ale přesto budou nuceni s námi všemi prožít přinejmenším jeden cyklus.

Pilot posledního trajektu se řídil předpisy. Když zaznamenal útok prchajících poutníků, kteří hodlali jeho loď přepadnout a odcestovat s ní dolů, neváhal, otevřel vrata transferu a opustil Areston. Ale v té době se ještě tito lidé na palubu trajektu nestačili přesunout, nepočítali s tak brzkým odletem, Ironií osudu se nestihl vrátit ani pan Bernardsson, člen Organizace pro repatriaci odsouzených. Ještě před několika hodinami sliboval Arlinovi, že jej vezme s sebou dolů. Byla tu jistá tělnatá dozorkyně, kterou jsem si pro sebe přejmenoval na tlustou Bertu, a byli tu další dva muži v uniformě dozorců, které jsem viděl poprvé.

Na odlet trajektu doplatili všichni, kteří pronikli do hangáru. Otevřená vrata znamenala okamžitou dekompresi. V okamžiku zemřeli a přetlak vzduchu je vymrštil do prostoru. To byl jediný výsledek toho neuváženého pokusu o útěk. Samotnému Arestonu dekomprese nehrozila. Otvor, kterým uprchlíci prolezli nahoru, se díky plastickým vlastnostem hmoty, z níž byl Areston postaven, sám zatáhl, a posledního muže doslova přeštípl. Zpět do transferu dopadly jen nohy, horní část skončila mimo náš dosah.

Dozorci byli spravedlivě rozhořčeni, dožadovali se svých práv, ale mleli jen prázdnou slámu. Tady už žádná práva neměli. Neexistovalo nic, co by je mohlo vrátit zpět na Zemi, a musejí tedy absolvovat celý cyklus.

Přitom se dopustili hrubé strategické chyby. Pokud by aspoň trochu uvažovali, svlékli by se do naha a oholili by si hlavy. Tak by zapadli nepozorováni mezi houf holátek, která dosud neprošla přijímačem.

Později jsem se měl dovědět, že je z prostor určených pro dozorce vyhnal hlad a také chladná úvaha. Věděli, že jim nezbývá nic jiného než se zařadit mezi poutníky, ale vzali to za špatný konec. Usoudili, že bude stačit, když odloží elektrické biče a snad doufali, že je poutníci přijmou s otevřenou náručí. Jak se dalo očekávat, stal se pravý opak.

Jakmile lůza zjistila, že je otevřený průchod do jiných prostorů, čímž se rozumí chodba B, spojující přijímač s hangárem, vtrhlo tam přinejmenším deset trhovců doufajících, že se jim podaří získat zajímavé artefakty. Nu, stalo se. Místnost pro dozorce byla prakticky prázdná, byla tam jen čtyři lůžka pro odpočinek, jednoduchý stůl a dvě lavice, nábytek prakticky stejný jako v kterékoli cele. Lůžka byla pevně spojena s tělesem Arestonu, dozorci zde tedy na tom byli o něco lépe než poutníci, kteří spali na hromadách hadrů nebo si pořizovali hamaky.

Skleněným průhledem, mohli dozorci kontrolovat dění v prostoru hangáru. Byl zde i průchod do hangáru, ale protože se Areston již nenacházel v přísluní, nebylo možné jej otevřít. Pohled do hangáru byl neutěšený. Bylo tam přítmí a prázdno, přetlak vzduchu se postaral o to, že všude bylo perfektně uklizeno. Další provoz v hangáru lze čekat za osm let.

Osobní zavazadla dozorců i pana Bernardssona dávno někdo rozkradl, byly to jen nevelké vaky s prádlem a několika nezbytnostmi a pan Bernardsson měl s sebou navíc malý počítač, který také zmizel kdesi v hlubinách Arestonu, což byla škoda.

Ale vetřelci zde také našli tři elektrické biče, a ty se dostaly do rukou trhovcům, když jsem na ně udeřil, neváhali se přiznat, že je dávno velmi výhodně prodali. Komu? Přece tomu, kdo dal nejvíc.

Ale jeden bič zůstal na místě. Třímal jej v ruce hromotluk s brunátnou tváří, navlečený do hrubého ponča. Ruce mu přetékaly svaly, a těch teď právě využíval.

Jak pan Bernardsson, tak všichni dozorci byli v žalostném stavu. Poutníci z nich strhali šaty, a to tak, že z nich zbyly jen cáry. Nebylo prostě myslitelné, že by tady někdo nosil takový oděv. Přípustné bylo navlékat na sebe jen to, co vyprodukoval Areston.

Jeden z dozorců ležel na Zemi a dva brutální chlapi ho mlátili dlouhými provazy. Druhý dozorce se svíjel v koutku a již zmíněný hromotluk do něj střídavě kopal a střídavě mu sázel rány elektrickým bičem. Pan Bernardsson ležel nedaleko a zdálo se, že je v bezvědomí. Patrně měl výchovnou lekci už za sebou.

Co se týče tlusté Berty, tak tu právě dva chlapi drželi za ruce a třetí se ji chystal znásilnit. Co se týče její tělesné stavby, byla ještě mohutnější než Rebeka. Nechat se jí obsluhovat u výdeje stravy, měl bych strach, že se poprsí velikosti melounů zřítí do kotle s humusem. U Rebeky byla její kulatost roztomilá, u tlusté Berty působila odporně.

Však ty tady zhubneš, děvče, říkal jsem si, když jsem z moci své funkce zakročil. Vydatně mi přitom pomohli mí dva chlapci. Rozehnali jsme ten kroužek tyranů během dvou minut a nemuseli jsme ani použít meče.

O elektrické biče jsem nemusel mít žádné obavy. Chlapci si s nimi zalaškují a pak už jim k ničemu nebudou, protože se vybijí. A zdroj proudu na Arestonu nenajdeš.

Vyzval jsem všechny tři dozorce a taky Bernardssona, aby šli za mnou. Bernardsson se už probral, patrně mdloby jen předstíral, a hned začal skuhrat. Přitom šišlal, protože mu někdo vyrazil dva zuby.

„Jsem naprosto konsternován tím, co se tady děje.“

„Poznal jste aspoň na vlastní kůži, co je to Areston,“ odsekl jsem mu. „Můžete o tom podat zprávu, pokud se vám ale podaří návrat.“

„Jak to myslíte – podaří?“

„Jste teď jedním z nás, milý Bernardssone. Nikdo se o vás nebude starat, teď se to stalo naposledy, co jsem se vás ujal. Ta sebranka by vás ubila. Ještě vám pomohu pořídit si oděv, ale pak už se budete muset o sebe postarat sami. A vybírejte si slušného patrona, to jediné vám mohu poradit.“

„Jak ho poznám?“

„Jste přece odborník na Areston,“ ušklíbl jsem se, ale pak jsem se musel otočit a stát se svědkem nechutné scény. Netušil jsem, že výpad přijde ze strany mé Ištar.

„Ty krávo, ty kurvo, ty megero!“ ozývala se z jejích úst nenávistná slova. Vrhla se na tlustou Bertu jako příval a v ruce třímala elektrický bič, který jsem před chvílí zabavil tomu vtipálkovi. Systematicky rozdávala kopance a z biče sršely jiskry jako při ohňostroji. Přestože to vypadalo, že jedná zcela bez rozmyslu, povšiml jsem si, že Ištar útočí bičem přímo na bradavky. Její oběť se nezmohla na odpor, svalila se k zemi a převalovala se jako nadmutá koza, a do jekotu Ištar, který neustával, se přidal její dunivý bas, který jsem si tak dobře zapamatoval ze své vlastní cesty na Areston.

„Ty píčo jedna zkurvená, ty napomádovaná bachyně, zkus si sama, jaké to je!“ řvala Ištar a namířila jiskry přímo proti pohlaví, skrývajícímu se mezi tučnými stehny. Macron, který mě sem doprovázel, chtěl zakročit, ale sám také schytal ránu, a to ho doslova posadilo.

Nezbylo mi, než abych použil trochu násilí, a jemným chvatem jsem od sebe obě ženské rozdělil. Tlustá Berta ležela na podlaze a nepřestávala bučet.

„Zbláznila ses, Ištar?“ vykřikl jsem. Teď se třásla jako osika a z úst se jí stále linuly nadávky. Z biče už nevycházely žádné jiskry, znamenalo to, že je úplně vybitý.

Přesto se mi vytrhla a ještě na ležící sokyni plivla.

Musel jsem jí znovu vrazit dvě facky, než se zase vzpamatovala.

„Ona…“ brečela mi na rameně. „Ona… Ne, nemůžu ti říct, co všechno mi dělala, když jsme sem… Když jsem nastoupila do té strašné věci. Tímhle bičem! Tímhle bičem!“

Tlustá Berta tu nebude mít lehký život.

„A co ti dva?“ ukázal jsem na oba téměř nahé dozorce, kteří se krčili u stěny a báli se, že na ně taky dojde.

„Ti? Nevím, snad se chovali… No, jako dozorci. Ne jako ta svině.“

U prvního trhovce jsem koupil oběma dozorcům i Bernardssonovi pončo, každému za deset dolarů, a vyzval jsem je, ať jdou za mnou. Teď vypadali jako běžní poutníci, a protože neměli oholené hlavy, kdekdo je mohl považovat za mazáky.

„A co já?“ zabučela tlustá Berta a plazila se ke mně na kolenou.

„Dámo,“ řekl jsem významně. „Na vaše počínání si pamatuji ještě z doby, kdy jsem sám cestoval sem nahoru. Teď vám navrhuji jediné, postarejte se o sebe sama. A bůh Arestonu vám přitom pomáhej.“

Chtěla vstát, ale zapotácela se a rozplácla se na podlaze přesně jako to zvíře, ke kterému ji Ištar připodobnila naposledy. Ozval se smích. Chlapi, které jsme rozehnali, se osmělili a začali se znovu scházet.

Tušil jsem, že tato dozorkyně nebude mít šťastnou budoucnost, ale když jsem si vzpomněl, jak týrala cestou Ištar…

Když jsme opouštěli prostor přijímače, uvědomil jsem si další problém. Dlouhou dobu o sobě nedali vědět, ale teď…

Tam vzadu u stěny, zcela nenápadně, stál ve svém dlouhém plášti a s maskou na obličeji jeden z těch, kterým se mělo říkat služebníci Moci, ale kterým všichni říkali Stíny.

Měl jsem za to, že jsme té moci usekli drápy, ale skutečnost byla zjevně jiná.

Kapitola 2
Dozvuky útěku

Ač by člověk skoro nevěřil, že je to vůbec možné, po těch úžasných zmatcích při střídání směn se Areston pomalu dostával do běžného denního rytmu. Davy holátek z přijímače se pomalu rozplynuly v mohutnosti objemu našeho speciálního dopravního prostředku, který nás nesl odnikud nikam. Skoro každý se dočkal svého ponča, skoro každého dokázali trhovci a lichváři odřít až na dřeň. Nebránil jsem tomu, dvěma třetinám z nich to bude brzy úplně jedno, protože je čeká sběrná šachta a z jejich molekul se stane tu výživný humus, tu dýchatelný kyslík, nebo také sůl, která není zas tak vzácnou komoditou, jak by se dalo čekat.

Temná podlaží se postupně uzavřela. Prošli jsme si s Hamirem celým Arestonem postupně shora dolů, abychom poznali, že temných pater je momentálně devět. Některá podlaží kdysi temná teď přešla k běžnému režimu, zejména díky odchodu poutníků, kterým se naplnil čas, a jedno z nich proto, že jeho osazenstvo se příliš angažovalo při pokusu o útěk. Tak se stalo, že zmizel Kondor a jeho svita, roztrháni na kusy výbuchem, který sami způsobili.

Rozhodli jsme se, že temná patra necháme na pokoji, jak bývalo zvykem. Tam nehrozilo velké nebezpečí výtržností, patroni jim vládli železnou pěstí a udržovali kázeň všemi prostředky.

Opět se ke mně sbíhaly informace o běžných událostech, což nebylo nic jiného než místní černá kronika, ale zatím nebylo třeba nic řešit razantním způsobem.

Jakýsi Lugano propíchl nožem jistého Esquaria. Pouhá lapálie. Byl to jejich osobní spor.

V sedmdesátém patře objevili oběšeného chlapa.

Dva narkomani se předávkovali. Oba skončili ve sběrné šachtě.

V 97. štoku zaútočil holák na patrona. Ochranka to přehnala a holemi násilníka doslova rozšlehala na kaši.

Na schodišti nedaleko Bastily se povalovala useknutá ruka. Nikdo se k ní nehlásil.

Pomalu se rozjížděly tetovací salony.

Doslechl jsem se o obnovení výroby skel do brýlí.

Dodávky humusu, které zprvu vázly, už zase stačily pro všechny, a mravenci vesele kmitali po schodech nahoru a dolů.

Dostal jsem asi čtyři hlášení, že na schodišti postával Stín. Neškodil, s nikým nemluvil, jen vztyčený jako žitný klas pozoroval okolí. Nikdo nevěděl, jak dlouho tam tak vydržel, protože každý na něj jen hodil pohled a raději si honem šel po svých.

Zkolaboval nosič, který nesl třicet kilo humusu kamsi do 140. patra. Byl to jinak mladý a zdravý holák. Nakonec tu srdeční slabost přežil.

Nic z toho nezavdalo příčinu pro akci Černých jezdců. Na to je ještě čas. Je třeba, aby se nová osádka usadila. To potrvá tak týden, dva, teprve potom lze očekávat výtržnosti větších rozměrů.

Neměl jsem zatím skoro žádné prediktory, ale doufat, že takto poklidně se bude život na Arestonu ubírat na věky, bylo příliš troufalé. Usilovně jsem hledal nové lidi.

Areston během týdne klapal zase jako hodinky a zdálo se, že nic nenaruší ten vytrvalý chod. Jen kdyby se lidi zbytečně neoháněli nožem.

Zastavil se u mě Luňák, odporně páchnoucí chlap. Chvíli trvalo, než jsem ho poznal, protože docela ztloustl. Byl to jeden z havranů, kdysi jsem s ním tahal mrtvoly do sběrné šachty. Chtěl po mně, abych mu pomohl najít někoho do party, prý zbyli jen dva a nestíhají. Napadlo mě, že bych mu mohl nabídnout oba dozorce, ale to by byl krutý žertík. Slíbil jsem mu, že se po někom poohlédnu. Neměl jsem jinak vůbec chuť na ty časy vzpomínat.

V 84. patře se poprali dva poutníci. Jeden skončil se zlomenou rukou a druhý s rozbitou hlavou a otřesem mozku. Potřebovali doktora, ale Orenburg byl teď mimo vliv Arestonu. Tak jsme začali hledat doktora mezi holátky. Našli se dva. Mít doktora mezi otroky je pro patrona velká klika. Dá se na tom slušně vydělat. V minulém cyklu měl na medika štěstí Sokrates, podařilo se mu najmout právě Orenburga. Ani doktor nehrabe zadarmo, za jeho služby se platí.

Jednoho lékaře jsme našli v Hašimě, ve 111. podlaží. Jmenoval se Markoman a od prvního pohledu to byl odporný člověk; vypadal, že má játra prosáklá alkoholem a tradovalo se, že se na Areston dostal kvůli nezákonným potratům či dokonce machinacím s orgány pro transplantaci.

Dalšího lékaře, který působil o poznání příznivěji, jsme objevili v 94. patře, běžně zvaném La Santé. Tentokrát šlo o ženu, mladou, drobnou a docela hezkou. Říkala si Ketty. Nebylo jí víc než třicet, a na to, že se dostala mezi bandu násilníků, si zachovala ještě část optimismu. Patron z La Santé nevěděl, co má za poklad, ale jen neochotně se zbavoval ženy. Tentokrát jsem ale za ni zaplatil plnou sumu, kterou požadoval. Nepotřebovali jsme, aby nám jedinou schopnou lékařku na Arestonu zneužívali nějací úchylové. Ketty se ochotně přestěhovala do Guantanama; je to sice patro vyhrazené mužům, ale co! Zatím jsem ani neměl náhradu za sekretářku Pagnelu, která využila při posledním přiblížení k Zemi zpáteční jízdenku. Pagnelu Černí jezdci respektovali a ona se jim za to tu a tam odvděčila svým tělem. Doufal jsem, že její místo zaujme Ištar, ale ta mi naznačila, že se pro podobnou práci nehodí. Ostatně tvrdila, že se nehodí pro žádnou práci. Seděla schoulená u zdi jako zapomenutá bludička, a dokonce jsem ji musel nutit do jídla.

Něco podobného jako od Pagnely nemohu ale žádat od Ketty. Lékařku nemohu zatěžovat administrativou, a její sexuální život nemíním řídit vůbec.

Orenburgova brašna vzala při posledních událostech za své, ale mám schopné lidi a ti dokážou sehnat nemožné. A tak se stalo, že zlomená ruka byla narovnána a rozbitá hlava sešitá. Ketty na sebe začala vydělávat. Rozhodl jsem, že se bude po Arestonu sice pohybovat volně, ale vždy s sebou bude mít ozbrojený doprovod. Přítomnost ženy totiž působí na některé poutníky jako rudá barva na býka. Moji lidé tedy měli službu navíc, a byla to jedna z nejpříjemnějších.

Ketty vyšetřila také Ištar, a přitom zjistila, že má družka byla v poslední době objektem brutálního sexuálního násilí. Protože Ištar od chvíle, kdy si vyřídila účty s Tlustou Bertou, nemínila k tomu dál už říct ani slovo, a nepromluvila o tom vlastně ani s lékařkou, tak jsem se jen zeptal, zda jí ta zranění mohla způsobit žena. Ketty chvíli váhala a pak přikývla.

Pak ještě chvíli zaváhala. Dodala cosi, čemu jsem nemohl ani uvěřit.

„Ta žena má zvláštní zranění uvnitř pochvy. Podobné příškvarky jsem už viděla. Způsobuje je elektrický bič.“

Sadistická dozorkyně týrala mé děvče elektrickým bičem zasunutým do vagíny! Měl jsem ji na místě zabít!

Pak mi došlo, že osud, který jsem Tlusté Bertě přichystal, je možná ještě horší. Ponechal jsem ji bez ochrany. Bude obětí Arestonu, všichni ji znají. Věděl jsem, že to pro ni znamená prakticky rozsudek smrti. Nikde v Arestonu nelze najít místo, kde by se dalo žít jako ve skleníku. Aspoň jsem si to myslel. Netušil jsem, že i z tohoto axiomu existují výjimky.

Jen mě napadla taková zvláštní myšlenka – Tlustá Berta, i kdyby nakrásně přežila celý cyklus, se nemůže vrátit na Zemi! Vždyť není v databázi… Podobně na tom jsou ostatní dozorci, i pan Bernardsson. S radostí bych jim dopřál všem Arlinův osud.

Také bylo třeba se těch rozhořčených pánů nějak zbavit. Oba dozorce se mi podařilo ochránit před zlobou běžných poutníků, ostatně nikdo si jejich tváře, na rozdíl od Tlusté Berty, nepamatoval. Největší problémy dělal rozhořčený pan Bernardsson, neustále mlel cosi o svých právech a o tom, že si zasluhuje lepší jednání. Všechny tři nedobrovolné poutníky jsem nechal jednu noc přespat v Guantanamu.

A pak mě něco napadlo. Ti pánové toho dost vědí. Možná toho vědí víc, než si sami mohou připustit. Mohu je poslat k solidnímu patronovi, ake také nemusím.

Nechal jsem si je zavolat. Dělali okolky, ale nakonec se shromáždili všichni tři. Cestu ven měli volnou, sami mohli opustit Guantanamo, kdy se jim zachtělo. Jak jsem se ale dověděl, vystrčili nos na chodbu jen dvakrát, večer a ráno, když šli na záchod. Vystrašená trojice se plížila u zdi jako zloději. Všichni, co tady donekonečna putujeme, jsme zažili ten společenský pád až na samé dno. Rozdíl byl, že my ostatní jsme to čekali, ale oni se propadli sítem ve zlomku sekundy. Kdyby včas nastoupili na trajekt, teď tu být nemuseli.

„Pánové, než vás předám do nějaké té komunity, rád bych slyšel odpověď na pár otázek.“

„Jakým právem nás tady vyslýcháte?“ ozval se první dozorce, jmenoval se Mayed. Byl to solidně stavěný chlap kolem třicítky. S trajektem letěl poprvé.

„Mohl bych říct, že právem silnějšího,“ řekl jsem kysele. Trochu jim přes noc otrnulo a Mayedovi začal růst hřebínek. Očekával jsem však, že bych z nich mohl mít spojence. Mají nepochybně bojový výcvik, mohou se hodit. Je ale třeba je trochu zpracovat. „Neudělám to. Zatím ne. Mám hodnost velitele Černých jezdců, což je policejní sbor v Horním Arestonu. Mám výkonnou pravomoc, kterou uznávají patroni v každém podlaží počínaje sedmdesátým třetím až po samotný strop.“

„Kolik těch podlaží je?“ zeptal se, snad jen ze zájmu, druhý dozorce. Arnold. Ponechal si křestní jméno. Byl o půl hlavy vyšší a o něco hubenější, ale tělo měl samou šlachu a žádný zbytečný tuk. Nechtěl bych se s ním dostat do pěstního souboje, až bude v plné formě.

„Sto padesát. Snadno si můžete spočítat, že v jednom patře žije průměrně pět set lidí. Z toho je tři sta holátek, stejných nováčků, jako jste vy. Mazáci jim mohou z prvních týdnů udělat peklo, ale taky nemusí.“

„Okamžik,“ skočil mi do řeči Mayed. Ještě jsem mu to prominul, později bude dobře vědět, že k vyšším a nadřízeným se musí chovat pokorně a uznávat jejich autoritu. „Opravdu vás uznávají všichni patroni?“

„Budu upřímný. Existují patra, kde jeho páni neuznávají nikoho kromě sebe. Ale o těch teď nebudeme hovořit. Pokud mi budete odpovídat podle pravdy, slibuji vám solidního patrona a slušné zacházení. Pokud ne – jistě jste viděli v přijímači, co s vámi udělá horda brutálních gaunerů.“

„Co potřebujete vědět?“ pochopil Mayed, o co mi jde. Spolkl pár poznámek a já vytušil, že vynechal slovo „vydírání“.

„Před několika dny, když poslední trajekt ještě kotvil v hangáru, jsme byli svědky přistání a následného startu malé kosmické lodi. Nepochybujeme o tom, že s ní odcestovalo z Arestonu několik poutníků… tedy, chcete-li, trestanců. Domnívám se, že k něčemu takovému nemohlo dojít bez vědomí posádky trajektu. Tu tvoří pilot, ten, který vás tady nechal ve štychu, a pak několik dozorců. Rádi bychom věděli, kdo takto vlastně opustil Areston.“

„O tom nic nevíme,“ pronesl až příliš rychle Arnold.

„Zdá se, že jsme si nerozuměli,“ řekl jsem důrazně. „Máte ale právo volby.“

„Počkej,“ sykl Mayed. „Něco jsme tušili.“

„To už je lepší,“ podotkl jsem. „Tak to ze sebe vysypte.“

„Odletěli dva.“

„Pokračujte. Jak se jmenovali?“

„Jména neznám. Jeden byl takový malý chlapík, skoro holohlavý. Měl tělo stavěné tak nějak zvláštně, a pozoruhodně krátké ruce.“

Popis seděl na Solomona. Pán tmy.

„A ten druhý?“

„Jo, na tom by nebylo nic zvláštního, kdyby tady neměl jizvu,“ ukázal si na spánek, „a nechybělo mu ucho.“

Ani jsem se nemusel ptát, tím druhým byl tedy právník Pána tmy, Zanzibar.

„Víc jich nebylo?“

„Jo, měli s sebou někoho, kdo byl oblečený jako vandrák. Tedy jako většina těch, co jsme tady potkali. Takový snědý malý chlápek, ještě mladý. Říkali mu…“

„Říkali mu Arzime.“

Vida, tak proto neměl Kondor pilota. Arzim, který jednou vezl trajekt až k Arestonu a zpět, nás také opustil.

„Měli s sebou něco?“

„Ten vyšší chlápek nesl takovou brašnu, a zjevně byla velmi těžká.“

Nu, dvacet kilo zlata, to se pronese. Měl jsem všechny informace pohromadě.

„Co slíbili vám, že jste je propustili?“

„Nebudeme nic zapírat, ostatně nejsme na Zemi a vy nejste policie. Připsali jsme si pěkných pár desítek tisíc na konto.“

Tak pánové Solomon a Zanzibar si dohodli odvoz. Nevěděl jsem, jaké tresty si tady odpykávali, ale Solomon byl určitě už v druhém cyklu, když jsem se s ním setkal poprvé. Zanzibar byl možná nováček, patrně to znamená, že to byl on, kdo to celé zorganizoval. Obětoval osm let života, aby pomohl Solomonovi a sobě k pěknému pokladu.

„Ale, říkal jste přece, že odletěli dva,“ namítl jsem.

„Ano, toho Arzima nakonec s sebou nevzali.“

„Dobře, kde tedy je?“

„Dlouho se dohadovali s pilotem, který přiletěl s tím člunem. Pak se hádali s tím Arzimem. A nakonec nasedli a odletěli bez něj. Arzim byl nepříčetný. Vzala si ho do práce Cholera.“

„Kdo?“

„No, ta velká ženská, co s náma taky dělá dozorkyni. Má svérázné metody. Ona k tomu je povolaná, brutalita je její základní metoda. Musela ho nějak uklidnit.“

Bylo zřejmé, že ani mezi svými kolegy si Tlustá Berta nezískala právě velkou oblibu.

„Jak se to dělá?“

„Asi dostal injekci a…“

„Takže ho zabila?“

„Ne, to byla jen droga na uklidnění. Používáme ji občas i na trestance, kteří se vymknou kontrole během letu.“

„A co potom?“

„Nevíme, ona si ho odvedla. A přiznám se, že pod vlivem událostí jsme na toho mukla potom zapomněli.“

„Tak kde je, když neodletěl?“

Pokrčili rameny.

„Jdeme!“ zavelel jsem.

„Kam?“¨

„Zpátky do hangáru.“

„Tam už se nedostaneme. Nemáme klíče.“

Byla to lež jako věž. Ten Arnold se mi přestával líbit.

„Tak tím jste to rozhodli. Pokud se nedostaneme zpět do kabiny pro dozorce, nechám vás rovnou v Magadanu. Tam už si s takovými ptáčky, jako jste vy dva, poradí.“

✳ ✳ ✳

Vyjeli jsme výtahem do 150. podlaží. Snadno jsme pronikli i do přijímače. Tady ještě probíhal úklid, trhovci odnášeli neprodané zboží a otrokáři právě doprodali poslední otroky, zatímco lichváři už byli dávno pryč a mnuli si ruce nad tím, jak jim tentokrát šly dobře kšefty. Bude třeba sem nahnat několik počišťovačů, aby odtahali zbytečné krámy a naházeli je do sběrné šachty a pak vycídili přijímač dočista, aby nám nedělal ostudu, až přiletí příští várka poutníků.

Vzal jsem si sebou Macrona. Nevěděl jsem, co od těch dvou chlápků čekat. Já byl sice ozbrojen, ale proti nečekané ráně zezadu je i těžkooděnec bezmocný.

Stáli jsme v místě, kde byla vrata, oddělující chodbu B, a tím pádem i hangár od přijímače. Vstup byl dovedně zamaskovaný.

„Otevřete,“ řekl jsem nesmlouvavě.

Podívali se na sebe a pokrčili rameny. Byli směšní v těch pončech, která ještě neuměli nosit. Arnoldovi vykukoval ven holý zadek. Pončo bylo třeba pootočit tak, aby jeho cípy zakrývaly choulostivá místa.

Mayed se opřel rukou do stěny na místě, kde nebylo nic. Pod tlakem jeho ruky se otevřela drobná dvířka a za nimi se ukrývala klávesnice.

„Jaký je přístupový kód?“

„Nemáte si to jak zapsat…“

„Bez výmluv. Nepotřebuji si nic zapisovat.“

Nadiktovali mi pár čísel. Nepustil jsem je k číselníku a kód jsem navolil sám. Byl správný, vrata se odsunula do stran. Rozhodl jsem se, že později za Kukulkanovy pomoci kód změním, aby sem tito dva výtečníci neměli přístup, či snad, nedej bože, ta tlustá Cholera. Pak mi došlo, že Kukulkan už není…

Prošli jsme chodbou B, dlouhou asi sto metrů a úzkou jako krtčí nora. Nízká okna umožňovala průhled do přechodové komory i do hangáru. Teď už tam nebyl nikdo, věrným průvodcem toho prostoru bude příštích osm let jenom tma.

Aby řeč nestála, napadlo mě položit jim ještě pár otázek. „To tu ohromnou masu trestanců mají hlídat jen tři dozorci? Není to riskantní?“

„Houby,“ odsekl Mayed. „Obvykle nás cestuje patnáct. My tři jsme se zdrželi… No, kvůli té akci s Arzimem. Ostatní už se nalodili, a tak se jim podařilo odcestovat. Nás tady, hajzlové, nechali. Nás a toho vyslance.“

Tak vida, tohle neuškodí vědět. Pánové Kondor a spol. měli naivní představu o tom, že by se jim mohlo podařit obsadit trajekt.

„Všichni máte jenom elektrické biče?“

„Co vás nemá, vezeme s sebou taky pár samopalů, granáty se slzným plynem a další vymoženosti. Ještě jsem neslyšel, že by to bylo třeba použít, při nastupování nám pomohou hoši z kosmodromu a cestou domů nemá nikdo potřebu na dozorce útočit. Každý se těší, že už se vrací. Tohle, to byla výjimka.“

„Ještě maličkost,“ zarazil jsem se. „O tom budete možná taky něco vědět. Tam dole, ještě na Zemi, mnozí podepisují spolupráci s tajnou policií. Ještě než se z trajektu vysypou první holátka, už se o tom na Arestonu ví. Následují desítky useknutých malíčků. Kdo podepsal spolupráci, je poznamenán, a to znamená, že na Arestonu nebude dlouho žít. Jak se sem ale takový seznam dostane?“

„Viděl jsem…“ začal Mayed.

„Drž bubu!“ okřikl ho Arnold.

„Takže ty s tím máš něco společného?“ obořil jsem se na Arnolda.

„No to ne, ale…“

„Tedy?“

„Ty seznamy sem vozí Cholera, dostává za ně pěkné peníze.“

„Od koho?“

„V tajné policii existují informátoři. Když jsme se Cholery zeptali, co to znamená, tak nám to neřekla, ale slíbila nám podíl. Pár tisíc nám z toho káplo.“

Tak odsud měl Kersen informace. Jak prosté. Viděl jsem toho chlapa jen jednou, když málem amputoval prst mně. Od té doby jsem ho už nikdy nepotkal, až před několika dny. To opět začal jeho sekáček svou krvavou práci.

Stáli jsme před dalšími dveřmi. I ty měly číselný zámek, kód byl ale stejný. Kruhová vrata byla složitá a těžká, jako kdyby šlo o bankovní trezor. Kdyby se Kondorovi muži dostali až sem, měli by možná šanci dostat se na palubu trajektu. O této chodbě ale nikdo nevěděl, a navíc za vraty čekali ozbrojení dozorci.

Prošli jsme místností, kde jsme se poprvé potkali s panem Bernardssonem. Byla vyklizená, nábytek splynul se stěnami.

A pak jsme se dostali tam, kam nikdy neměl přístup žádný poutník. Tady byla odpočinková místnost pro dozorce a odsud se dal ovládat přechod mezi hangárem a přijímačem. Ovládací panel byl teď mrtvý a nemělo smysl ho oživovat. Určitě se ale dosud dal ovládat směr gravitace v kontaktním pásmu. Lidé měli klouzat rukávy jako pytle s nějakým tuctovým zbořím. Z člověka se stal materiál.

Velín i ubikace měly zřejmě vlastní gravitaci, a tak i tady jsme cítili příjemné 1 g. O panel jsem se zatím nezajímal. Nechal jsem oba dozorce, aby nám ukázali kabiny, kde přespávali. Byly to holé místnosti s prostým lůžkem, nic víc nebylo zjevně potřeba. Nakonec otevřeli i ložnici paní Cholery.

Na podlaze ležel člověk, schoulený v nepřirozené pozici. Mrtvý?

Sklonil jsem se k němu a obrátil ho obličejem nahoru. Byl to Arzim.

Ještě žil, ale byl tady zavřený skoro dva dni bez vody a bez jídla.

Otevřel oči.

„Přineste vodu, rychle!“ téměř jsem křičel.

Arnold vyběhl a za chvíli se vrátil se sklenicí.

„Já jsem o tom nevěděl, já jsem to nevěděl,“ kvílel zatím Mayed a zdálo se, že byl zcela šokován. Člověk, který cynicky sledoval, jak se nakládá s vězni nakládanými do kontejnerů, který musel být svědkem několika vražd během jedné cesty, byl zcela konsternován z toho, že tady někdo byl zavřený bez šance dostat se aspoň ke kapce vody.

„O tom si ještě povíme. Zatím to svádíte na Choleru, ale jsem zvědav, jak bude zpívat ona.“

„Je to prolhaná lhářka, to ona spunktovala útěk toho malého plešouna!“ říkal žalostným hlasem Mayed a já podvědomě tušil, že má asi pravdu. Mayed by na něco podobného zjevně neměl žaludek.

Když jsme Arzimovi zvlhčili obličej, otevřel oči. Poznal mě a chtěl něco říct, ale z hrdla se mu nevydral ani hlásek. Přiložili jsme mu sklenici ke rtům, dychtivě pil.

Pak něco řekl, ale musel jsem přiblížit ucho až k jeho rtům, abych to vůbec slyšel.

„Odletěli?“

„Odletěli,“ potvrdil jsem. „Solomon a Zanzibar jsou za horami, i trajekt. Arzime, něco jsi zvoral.“

„Já vím,“ řekl a pak zavřel oči.

„Je možné spojení se Zemí?“ zeptal jsem se dozorců.

„Snad ještě ano,“ pokrčil rameny Mayed. „Areston se poměrně rychle vzdaluje. Naposledy jsme s nimi mluvili před třemi dny.“

„Tak se zkuste spojit znovu, a udejte jim, že se dolů blíží speciální loď se třemi lotry, do toho počítám i toho pilota. Ať je tam někdo pěkně uvítá.“

Moc se jim do toho nechtělo a já jsem to chápal. Měli na tom útěku také jistou spoluúčast a slíbený podíl na zisku. Pokud pozemská spravedlnost dopadne Solomona a Zanzibara, ti dva si nenechají pro sebe, kdo všechno jim pomáhal. Nakonec spojení získali a zprávu odeslali, ale musel jsem jim ještě jednou pohrozit, že je čeká Magadan.

Bohužel, uloupené zlato propadne. Moje představa, že by se ten poklad použil pro repatriované poutníky po návratu na zemi, byla jen utopií.

„Je pozdě,“ řekl Mayed. „Spojení už nefunguje, ale ten člun mezitím už musel někde přistát.“

✳ ✳ ✳

Později mi Arzim vyprávěl, jak k tomu všemu došlo. Neměl jediné slušné slovo pro Solomona ani pro Zanzibara a barvitě líčil, co vše jim provede, až se s nimi jednou setká.

Byl skutečně pilotem kosmoplavby, ale drogy a hráčská vášeň ho připravily o zaměstnání a přivedly do dluhů. Nicméně věděl, že spolu s trajektem někdy létá i k Arestonu malá pomocná loď, a když se na něj obrátili Solomonovi přátelé, naplánovali si, že se této malé lodi zmocní a Arzim ji dovede na Zemi. Loď přistane mimo známé kosmodromy, takže než se ochrana Země vzpamatuje, budou všichni tři v bezpečí. Za tím účelem se ale musel Arzim nechat na osm let zavřít na Arestonu. Podíl, který za to měl slíbený, byl značný. Asi mu stálo za to zmizet na nějaký čas ze zorného pole věřitelů i za cenu trpké zkušenosti z palub Arestonu.

On to byl, kdo vlastně seznámil Solomona s plánem útěku, Zanzibar pak ukradl dole v Burze zlatou cihlu, čímž si vylepšili celý rozpočet, nemluvě o tom, že Solomon svým pochybným podnikáním během plavby na Arestonu získal neuvěřitelnou částku.

Vše se zadrhlo v okamžiku, kdy měli zlikvidovat pilota člunu a nastoupit na jeho palubu. Ukázalo se, že pilot je spojencem Solomonovým, a tedy že Arzimových služeb není potřeba. Arzim se vzbouřil a řval, že je tady vlastně dobrovolně a že kdyby to věděl, tak by opustil Areston jako běžný poutník. Na to už bylo pozdě a na palubu člunu se vešli jen tři lidé.

Cholera přiběhla na zavolání a Arzima zpacifikovala. Zavřela ho do kabiny a nechala ho tam. Nepochyboval jsem, že Tlustá Berta dobře věděla, co udělala, a úmyslně o Arzimovi nikomu nic neřekla.

Byla to cynická, chladnokrevná vražda, a vlastně jsme Arzima osvobodili jen náhodou…

Jak se nám za to Arzim odvděčil, to už je jiný příběh.

✳ ✳ ✳

Byl jsem s chováním obou dozorců docela spokojen, a tak jsem je udal do Diyarbakiru. Zadarmo. Z těch chlapců mohou být dobří hrnčíři a fyzická práce jim rozhodně neuškodí. Je otázka, jak rychle se dokážou přizpůsobit náhlé a kruté změně poměrů. Stejné působiště jsem vybral i pro Bernardssona.

„Nelíbí se mi to, pane Terstegene,“ namítal Bernardsson.

„Tady jsem Sršeň, nikdo mi jinak neřekne. A vy si taky vymyslete nějaké to jméno, než vám přišijou nějakou posměšnou přezdívku.“

„To jako kdo?“

„Ti, s kterými budete pracovat. Vyznáte se v keramice?“

„Jak, v keramice? Chcete tím snad říct, že mě čeká, jak bych to tak řekl, fyzická práce?“

„Právě to vám chci říct. Možná byste se dobře uplatnil v administrativě, ale tu tady vedou jen patroni a bankéři. A na to zatím nemáte.“

„Tak by mě mohl zaměstnat nějaký ten bankéř,“ namítal, a přitom jako kdyby se podivoval, že tady fungují banky.

„Měl byste být rád, že jsem vás neprodal do otroctví. Měl byste slušnou cenu, chlap v nejlepších letech.“

„Otroctví? Co to jako má být?“

„Poznáte. Mimochodem, nemusíte vůbec pracovat, ale miska humusu stojí pět dolarů. Když si na ni dokážete vydělat jinak nebo když se bez ní obejdete…“

„Humusem míníte tu šlichtu, co mě dnes nutili jíst?“

„Ano, humusem míním tu šlichtu, za kterou jsem za vás zaplatil pět dolarů. Naposledy.“

„Jak to může někdo žrát?“

„Zkuste držet dva dny hladovku a sám se budete divit, jak tu misku budete vylizovat. Mimochodem, dvě misky humusu denně stačí k přežití. Ta hmota, ať už se vyrábí, kde chce a jakým chce způsobem, obsahuje všechny živiny, od tuků, přes bílkoviny až po vitamíny. Nepamatuji se, že by tady někdo dostal kurděje, pokud se živil humusem.“

„Jsem jiného názoru, ale…“

„Myslím, že jsme si řekli už všechno, pane Bernardssone. Doufám, že se tady už neuvidíme.“

„Není to moje vina, že jsme toho hocha, toho Arlina, nevzali dolů. Víte, že jsem měl snahu.“

Kdybys nedělal průtahy, tak by byl Arlin už na Zemi, cítil jsem na jazyku, ale nakonec jsem tu větu spolkl.

„Nemusíme se k tomu již vracet,“ odpověděl jsem. „K minulosti tady nikdo nehledí. Přeji vám, abyste se nedostal s nikým do sporu, a opatřete si nějaký ten nůž, může se vám hodit.“

„Nikdy jsem nic takového nepotřeboval.“

Zatřásl jsem mu pončem.

„Tak se probuďte! Tohle je Areston. Za osm let tady třicet tisíc lidí zhebne. Chcete být mezi nimi?“

„To ne, ale…“

„Tak pro to něco udělejte. Hidalgo vám dá školu.“

Konečně Bernardssonovi došly argumenty i dotazy a odešel. Tušil jsem, že ten pán bude mít velké problémy, a taky to, že se spolu ještě setkáme. Pokud přežije.

A já jsem si teď poprvé od střídání směn vzpomněl na Arlina. Poté, co Arestonem otřásl neúspěšný pokus o útěk, někam zmizel i se Sabinou. Kampak asi?

A pak jsem si uvědomil, že budeme potřebovat nejen lékaře, ale i soudce. Úřad soudce nemůže zastávat nějaké holátko, musí to být člověk znalý poměrů na Arestonu; nemusí to být právník, místní právo je jednoduché.

Ale začíná se to komplikovat, tam, kde dříve byly holé zdi, začaly zase ruce fanatiků psát desatero. Pokud se nám podařilo v posledních letech činnost služebníků Moci paralyzovat, tak to vypadá, že zase začínají zvedat hlavu.

Stíny se až podezřele často motají kolem Guantanama a jeden z nich se dokonce prošel našimi chodbami. Kolem stráže nešel, nutně to tedy znamená, že měl klíč k zadnímu Arestonu.

O těch klíčích ve tvaru prstenu vůbec nemám přehled. Nikdo neví, kolik jich existuje. Já sám jsem měl jeden, ten mi odkázal Hadrián. Stejný klíč měl i velitel Bílých jezdců, Kalvin. Vládl nad Dolním Arestonem. Stále jsem nevěděl, co si o tom člověku mám myslet. Ani jsem nevěděl, zda je stále ještě ve funkci, mohlo se stát, že jeho dlouhá pouť už došla konce. Nastal čas navázat staré kontakty.

Vypadalo to, že jeden z klíčů měl také Hundertdog, čelný představitel služebníků Moci. Toho člověka, který se kdysi prezentoval jako Platon, jsem neviděl od hanebného procesu s Arlinem. Sám Arlin přispěl k tomu, že moc Stínů byla na čas omezena. Ale s nástupem holátek je, zdá se, všechno jinak.

Kdo nosí klíč, je nápadný. Kdo nosí klíč, může se stát obětí přepadení, a to jen proto, že nosí právě tento klíč. Není možné trvale utajit, že klíče umožňují přístup do zadního Arestonu.

Navštívil jsem známého šperkaře a dohodl jsem si s ním zajímavý obchod. Poněkud jsem ulevil svému kontu, ale on vyrobil z jednoduché levné slitiny tisíc kopií tohoto klíče a prodával je jako prsteny. Lidé jsou marniví a ve své nevinnosti tyto falešné prsteny rychle skoupili, a tak už se další vyráběly bez mého přičinění. Prstenem se nyní oháněl kdekdo a nikdo jen tak snadno nemohl poznat, který z nich je pravý.

Když jsem kontroloval stav věcí v Bastile, potkal jsem osobu, která přede mnou skrývala tvář. Zbytečně, kanovníka Gabriela bych poznal vždy, už jen podle chůze. Vypadalo to, že musel dostat doživotí, protože právě začínal nejméně třetí cyklus. Byl to jeden z prvních lidí, se kterými jsem se seznámil hned po svém nástupu na Areston. Nevěděl jsem, kde přespává, ale pravidelně chodíval do Bastily pro svou porci humusu. Zle se na mě podepsal, když mě služebníci Moci soudili pro kacířství. Pak se to trochu uvolnilo, ale zdá se, že zase přituhuje. Budu muset tu svou myšlenku o vydávání knih zase oprášit.

Trochu mě zamrzelo, že jsem se zpronevěřil svému vlastnímu úkolu. Nosil jsem stále v hlavě tisíce kompletních románů, celý základní fond světové literatury. Mohl jsem si kdykoli vybavit kteroukoli knihu a listovat v ní, jako kdybych ji držel před sebou. Jako Černý jezdec a později jako velitel Černých jezdců jsem neměl čas, abych se tím pokladem zabýval, a tak vždy jen před spaním jsem si pročetl pár odstavců a ve vzácných chvílích klidu jsem předčítal poutníkům, kteří se na některém místě shromáždili. Kdysi jsem založil spolek Dantés, to bylo v dobách, kdy jsem vyráběl keramiku. Tam byly takové večery pravidelné.

Nic z toho nezbylo, Areston dokáže zničit vše, i to, co je nehmotné.

✳ ✳ ✳

Ale co mám počít s Ištar? Nestávalo se často, aby se na Arestonu potkali lidé, kteří se znali už na Zemi, na to je planeta příliš veliká a lidí je na ní úžasný počet. Ale stalo se. Jako kdyby v tom byl záměr. Jak to s ní teď vlastně je? Už to trvalo týden, a pořád se ještě nevzpamatovala z toho šoku. Sedávala na podlaze u stěny, nohy přitažené k bradě, hlavu sklopenou, a nereagovala na vnější podněty. Nikomu neodpovídala a jen tu a tam zvedla hlavu a usmála se jen jednou, to když přišla lékařka Ketty. Musel jsem doufat, že se děvče vzpamatuje, protože určitě má cenné informace. Prostě tuším, že nese další části kódu, který by nám měl umožnit vstup do jádra Arestonu.

Až jsem se lekl, kolik úkolů se na mne navalilo. Kromě náboru do řad Černých jezdců ještě skupina pontistů… Mnozí z nich už tu nejsou. Dlouhá pouť skončila pro Luthera, Taipana a Yardana, již dříve skupinu opustil Hadrián a bohužel i Sagitta. Kdosi odstranil Kukulkana, jak, to zůstane navždy záhadou. Zbyli vlastně jen Sup, Cecionis a já, tři poslední mohykáni. Cecionis býval na Zemi policistou a já ho přemlouval, ať vstoupí do řad Černých jezdců, ale odmítl se slovy, že rád zůstane nezávislý.

Mezi pontisty bych měl počítat i Arlina a Sabinu, ale ti dva se účastnili vlastně jen závěrečné schůzky. Arlin převzal tajné kódy od své zemřelé matky, Sagitty.

O dalších poutnících, kteří by naše řady mohli doplnit, má jistě informace Ištar, ale ta je stále v šoku. Naštěstí už začala jíst, i když se jí humus stále hnusí. Ale měl jsem pravdu, hlad je v tomto případě nejlepší kuchař. Mohl jsem jí přinést lepší stravu, která se podává zejména v Dolním Arestonu, ale řekl jsem si, že zatím není třeba ji rozmazlovat.

A pak se stalo několik věcí najednou.

✳ ✳ ✳

Především za mnou přišla delegace.

Byla složena z několika příslušníků Černých jezdců, ale zapojilo se i několik patronů z nejbližších pater. Znal jsem se s nimi od vidění, když jsme se občas potkali, prohodili jsme pár slov, ale tím naše styky skončily. Tato patra byla klidná, nedocházelo zde k nepokojům.

Podezřelé bylo to, že mi neříkali Veliteli nebo Náčelníku, ale byl jsem pro ně v té chvíli Sršeň. Slova se ujal Macron, jeden z nejspolehlivějších mužů, které jsem měl; mimochodem právě jemu jsem svěřil nábor nových Černých jezdců.

„Víš, Sršni, tady na Arestonu platí určitá pravidla, která by měl každý dodržovat. Stává se, že to vždycky nejde, sám dobře víš, že ne vždy jde všechno hladce. Ale když už dodržují pravidla běžní poutníci, tím spíš by je měli dodržovat ti výše postavení.“

„Nechoď kolem horké kaše,“ zastavil jsem ho. „O co jde?“

„O Ištar.“

Překvapeně jsem zvedl hlavu. Co to…

„Ištar je tvoje žena, Sršni?“

Zaváhal jsem.

„No, nebyla mou ženou, ale žili jsme spolu,“ odpověděl jsem podle pravdy.

„Tak jistě víš,“ pokračoval Macron, „že tady na Arestonu jsou takové úzké svazky neobvyklé a většinou k nim nedochází. Manželství je svým způsobem kacířství. Víš, ženy…“ Teď přemýšlel, jak to říct. „Ženy patří všem.“

Ovšem, neuvědomil jsem si toto nepsané pravidlo. Úděl ženy na Arestonu spočívá především v poskytování sexuálních služeb. Nevyhne se tomu žádná, chlapi prostě mají své sexuální touhy a ne každý se spokojí s homosexuálními vztahy, i když i takové tady hojně bují. Přítomnost ženy mezi muži působí na některé jako rudá barva na býka. Případy znásilnění nejsou řídké, ale chlapi mají většinou rozum a zařadí se do pořadníku. Každý patron si ve svém rajonu drží několik žen a ty jsou všem jeho mužům k dispozici. Některé ženy tuto skutečnost mlčky trpí, jsou i takové, které to vítají; mezi takové patřila i Rebeka, ta kyprá děva z Bastily.

Nevím, zda je nějakým velkým štěstím pro ženy, že koncem druhého cyklu pohlavní aktivita u mužů klesá a ti, kteří cestují zhruba dvacátý rok, se stávají prakticky impotentními. Tak trochu jsem tuto skutečnost pozoroval i na sobě. Zatím mě Ištar svými půvaby nijak eroticky nepřitahovala. A náš vzájemný vztah, pokud se tomu dalo říkat láska, vlastně za těch osm let zcela vychladl. Ujal jsem se jí vlastně jen ze staré známosti, a teď jsem si uvědomil, že by mi vůbec nevadilo, kdyby odešla s někým jiným.

Žen je ale na Arestonu málo, zhruba jedna desetina poutníků. Proto je třeba si žen vážit a neubližovat jim víc, než je nutné. Pravidla dlouhé pouti jsou krutá. Znásilnění se těžko prokazuje, ale pokud někdo zabije ženu, čeká ho přinejmenším kastrace, ale většinou to končí pádem do sběrné šachty. Ostře to kontrastuje s vraždami mezi muži. Taková vražda je vlastně beztrestná a o její potrestání se starají obvykle jen přátelé mrtvého, pokud nějaké měl. Z toho se samozřejmě odvíjí cosi jako krevní msta, ale protože lidé si tu nejsou navzájem příbuzní, zpravidla vše samo vyšumí do ztracena. Ale je určitě v zájmu všech, aby i tyto vraždy byly trestány, a já už dlouho uvažuji nad tím, jak to zařídit. Je zřejmé, že Areston potřebuje nejen právo církevní, které se tu opět začíná prosazovat, ale i pevná pravidla soužití mezi poutníky. Právě v tomto okamžiku jsem se rozhodl, že se o to pokusím. Dost mi vadilo, že mě ve stejné chvíli rušila licitace o Ištar.

„Vidím, že s námi souhlasíš. Ištar tedy není tvým majetkem,“ prohlásil jeden z patronů, jmenoval se Gaspard.

Neváhal jsem ani chvíli.

„Ištar je volná. Měla jen to štěstí, nebo tu smůlu, že se jí v přijímači neujal žádný slušný patron.“

„Nabízím padesát tisíc,“ řekl Gaspard.

„Padesát pět,“ ozval se patron, který stál za ním. Jmenoval se Fuchs.

Nu, Ištar vypadá zachovale, mohla by vynést pěkné peníze.

„Šedesát,“ přisadil si třetí. Honosil se jménem Strabon.

„Sedmdesát.“

„Tak dost!“ všichni jsme se otočili a divili jsme se, kdo nám to tady velí.

Ve dveřích stála Ištar. Úplně jiná Ištar než ta, která ještě dnes ráno podléhala splínu a vypadala, že je na dně. Toto byla bojovná Ištar, taková, jakou jsem znal. Měla na sobě jen ubohé pončo, které jsem jí koupil v přijímači, zatím jsme ještě nestihli opatřit jí lepší šaty. Pod ním byla úplně nahá a obliny jejího těla se pod hrubou textilií jasně rýsovaly. Stála tu bosá, s neupravenými vlasy, s nestříhanými nehty. Z obličeje sršela zloba a vztek.

„O čem to tady licitujete, pánové? Jaké zvláštní zboží se tady nabízí? Snad se nejedná o obchod s bílým masem, náčelníku Černých jezdců?“

Teď stála půl metru ode mne a poprvé od nového setkání mi pohlédla přímo do očí. Kdyby mohla pohledem vraždit, má dlouhá pouť by právě teď skončila. Nevěděl jsem, jak reagovat, naštěstí mě z toho vytáhli ostatní.

„Jde o tebe, holubičko. O tebe a o ty tvoje pěkné kozičky. Jde o to, aby ses zapojila trochu do života.“

„Ruce pryč!“ vykřikla a udělala půlobrat. „Máte to tady zvláštní pravidla, nápadníci si nevěsty kupují? Nebo snad někdo z vás provozuje veřejný dům?“

„Všichni,“ utrousil Gaspard. „A můžu ti říct, že jsem znal několik děvčat, která vzdorovala. Mám ti vyprávět o jejich osudu?“

„Není třeba. Vím, že v tomto směru jsou tady chlapi docela vtipní.“

„Ištar, pochop…“ Konečně jsem se vzpamatoval. „Nežijeme tady ve skleníku. Mezi muži a ženami panují volné vztahy a nikdo se z toho nemůže vyvázat.“

„Rozumím tomu dobře. Chlapi šoustají, když chtějí, a ženy šoustají, když chtějí chlapi.“

„No, svým způsobem jsi to vystihla. Potom je ale pro ženu vždy lepší, když nevzdoruje, a…“

„Kdo řekl, že chci vzdorovat, ty neřáde?“ Přitočila se ke Gaspardovi. „Ty se mi líbíš, tak odejdu s tebou. Ale nikdo, rozumíš…“ to zase mluvila ke mně, „… se mnou nebude kšeftovat.“

Tak vida, přišel jsem o solidní příjem. Doufám, že Gaspard bude solidní a tu nabízenou částku mi nakonec nechá připsat na účet.

Ištar vlekla Gasparda pryč, ale ještě se ve dveřích zastavila.

„Ještě než odejdu, Sršni,“ řekla významně. „Ještě než odejdu, odpověz mi na jednu otázku. Proč nosíte tak směšně krátké meče?“

Tak tohle ji trápí? Taková maličkost.

„Podívej se,“ řekl jsem a vytáhl jsem svůj meč na světlo boží. „Když se rozmáchnu, chybí jen málo, abych zabodl špici do stropu.“ Ihned jsem to seknutím demonstroval. „Dovedeš si představit, jak bych tím mečem sekal, kdyby byl o něco delší?“

Pokývala hlavou.

„Jak prosté, Watsone,“ řekla místo pozdravu a byla pryč.

Abych řekl pravdu, v tom okamžiku se mi ulevilo.

Chvíli jsem se ještě bál, jestli mezi patrony nedojde k nějaké rozmíšce, ale oni se rozesmáli a v klidu odešli.

„Kurva, to je ženská od rány,“ prohodil Macron. „Máš dobrý vkus, Sršni, jen co je pravda.“

Kapitola 3
Únos Sabinek

Další událost byla mnohem závažnější. Později jsem se měl dovědět, že podobné záležitosti se pravidelně opakovaly vždy pár týdnů po nástupu holátek. Došlo k tomu i před osmi lety, ale já jsem se tehdy nic nedověděl, protože jsem si lebedil ve skleníkovém prostředí Bastily, a ta měla silnou ochranku a navíc dobrou smlouvu s Magadanem, kterému tehdy vládl železnou rukou Haruspex.

V principu nešlo o nic jiného než o nové rozdělení žen, dělo se to však způsobem značně barbarským a prsty v tom měli i patroni z temných pater.

Ženy byly rozděleny hned v přijímači zcela legálním postupem, a pokud možno tak, aby na každé podlaží připadl stejný počet. Pět trajektů vrhlo do přijímače na pět tisíc žen, na jedno patro jich tedy připadlo zhruba třicet. Jedna žena na deset chlapů, běžný poměr.

Časem se bude tento poměr upravovat ve prospěch žen, protože ty jsou vzácné. Tím pádem se neodváží nikdo ženu zabít. Ostatně za to následovaly přísné tresty. Ženy ale podléhají mnohem víc depresím a tam, kde se k nim chlapi chovají nepěkně, mají sklon k sebevraždám.

Mnohým se zdálo, že takové rozdělení je nespravedlivé.

Byl jsem zaměstnán náborem nových členů svého oddílu, počty Černých jezdců bylo třeba doplnit. Ne každý se hodil za člena elitního sboru. Hamiro s Macronem vybírali vhodné typy už v přijímači, měli na to už zavedené postupy. Sledovali, jak holátka reagují na fingovaný útok mečem. Ti, co se na místě podělali, řvali, ječeli, utekli, ti pro tuto službu neměli předpoklady. Našlo se ale dost mužů, kteří se postavili do střehu. Jeden holák dokonce udělal holýma rukama protivýpad a málem připravil Hamira o zbraň.

Desítku chlapů jsme přivedli hned a Macron se pustil do výcviku, jiné jsme zatím nechali odejít na jiná podlaží a měli jsme je v evidenci.

Přesto nás útok zastihl nepřipravené. Prediktoři zcela selhali.

Na 103., 104. a 105. patro zaútočily hordy mužů ozbrojených sekerami a noži, prý někdo zahlédl i krátká kopí. Povraždili stráže a každého, koho potkali v obručích. Největší drzostí byla skutečnost, že se tak stalo za bílého dne, nikoli za nočního šera. Zanechali za sebou spoušť horší než po nájezdu Černých jezdců.

Všude se povalovaly zakrvácené a rozsekané mrtvoly, a my přiběhli na místo pozdě. Z útočníků jsme tam nepotkali už nikoho.

A také se na těchto patrech nemohli dopočítat žen. Vyplašení patroni nakonec dali horko těžko dohromady stavy svých lidí. Ještě je ani všechny pořádně neznali. Dvěma ženám zlomili útočníci vaz, jak je vlekli po schodech, a jednatřicet nešťastnic změnilo během hodiny působiště.

„To byl únos Sabinek,“ mínil Gaspard. Bylo to jeho patro, které dostalo nejsilnější zásah. „Děje se to každý rok. Jsou to ty kurvy ze sto sedmého. Ty o tom nic nevíš?“ obrátil se ke mně. Pěkný Černý jezdec,“ zapochyboval o mé kompetentnosti.

Sto sedmé podlaží neslo název Punta Peuco podle nechvalně známé chilské instituce a byly s ním potíže už v minulosti. Mělo snad nejhorší pověst z celého Arestonu, Magadan byl proti němu rájem. Samozřejmě patřilo mezi nejtemnější.

„Tys to čekal a neudělal jsi žádná opatření?“

„Překvapili i mě,“ pokrčil rameny Gaspard. „Vždycky dochází k podobným výpadům dva, tři měsíce po nástupu holátek, až když se to všechno usadí. Ale teď uplynuly jen tři týdny.“

„Nu, pospíšili si,“ pokýval jsem hlavou.

„To je od tebe hezké,“ rozhořčoval se Gaspard. „Co s tím chceš udělat?“

„Tak vy si neumíte ochránit ženské, a já s tím mám něco dělat?“ obořil jsem se na něj.

Ironií osudu – nebo to byla schválnost – se stalo, že terčem útoku byla podlaží těch patronů, kteří před týdnem u mě licitovali o to, kam půjde Ištar.

„Nelíbí se mi, co říkáš,“ říkal ostře Gaspard.

„A já ti zase nebudu odhalovat své plány,“ doslova jsem na něj křičel. „Dobře mě poslouchej. Ten útok by se nepodařil, kdybys neměl ve svém rajonu proradné krysy. Jak mohli útočníci vědět, kde hledat ženské? Jak mohli znát způsob organizace strážní služby? Někdo jim dal plány, dobře věděli, jak jsou rozmístěné dílny a kde tedy mají ženské hledat. Jaké to máš padavky namísto chlapů, to je nikdo nebránil?“

„Kurva, snad nebude hned tak zle. Samá holátka, to víš.“ Trochu zkrotl.

To už tady byli Strabon i Fuchs. Jejich svědectví byla shodná. Každé podlaží napadlo jen deset vetřelců, přinesli si kilometry řemenů. Děvčata ochromili nějakým podivným způsobem a bezmocné je pak odtáhli ke schodišti.

Třicet žen…

„A co se potom stalo posledně, co udělal Velitel Melg?“

„No, nic. Já jsem ještě nebyl patronem, byl jsem holátkem jako ty, Sršni. Ale náš patron to snad ani neohlásil. Ještě nám pár ženských zbylo a on několik dalších nakoupil na trhu.“

„Tak vida, Melg neudělal nic, a mě tady budeš osočovat z neschopnosti.“

Bylo to tak. Melg viděl úlohu Černých jezdců jinak než já. Melg se soustředil na to, aby zkrotil největší nepokoje. Já jsem měl za to, že je třeba takovým nepokojům předcházet, v případě, že už dojde k nějakému tomu střetu, postupovat s rozvahou, a hlavně jsem se snažil přeměnit oddíl Černých jezdců na skutečný policejní oddíl. Znal jsem Areston jako málokdo. A v této chvíli mi ti tři patroni vnukli zajímavý nápad. Ale napřed musíme srazit hřebínek těm frajerům z Punta Peuco.

Řekl jsem nešťastným patronům, že se víc dovědí zítra, zatím ať počkají a hlavně ať nic nepodnikají. Mohou rozšířit informaci, že ve věci únosu se vlastně nic podniknout nedá, šířit poraženeckou náladu nemusí uškodit. Rozhodl jsem se pro odvážnou akci. Pokud se podaří, budeme moci podobným způsobem zakročit i v jiných temných podlažích, pokud to bude nutné. Ale tentokrát to nutné je. Na Arestonu musí platit pevná pravidla, a nemusí to být zrovna desatero.

Tu noc jsem nespal. Použil jsem po dlouhé době prsten a pronikl jsem do zadního Arestonu. Byl to úplně jiný svět, tichý a záhadně prosvícený, tajemný, a nepochopitelný. Nikdy jsem se neměl dovědět, jak se v zadním Arestonu dají překročit obruče, aniž by člověk opustil patro a aniž by vyšel do volného terénu. Chodby zadního Arestonu neodpovídaly dislokaci jednotlivých místností. Ty se dělily na prosté cely, umývárny a haly, což byly velké cely o rozloze tří cel. Jedna hala připadala zhruba na deset cel. Do nich se umisťovaly dílny, jídelny a většina patronů si tady zřídila kancelář.

Věnoval jsem se sto sedmému patru polovinu noci, aniž o tom měl kdokoli tušení.

Brzy jsem věděl, co jsem potřeboval.

✳ ✳ ✳

Ráno jsem rozdělil úkoly. Veliteli jednotlivých přepadových čet byli Macron, Hamiro a Ruben, mí nejlepší muži. Útok měl být veden ve směru obručí ze tří směrů. Protože na mezipatrech byly umístěny hodiny, dalo se vše koordinovat s absolutní přesností. Úkolem bylo nemilosrdně zlikvidovat stráže a zpacifikovat každého, kdo by se nám postavil do cesty. Hodně jsem riskoval, neměl jsem v té době víc než čtyřicet mužů. Kdyby se akce nepodařila, zdecimovaní Černí jezdci by už nikdy nemuseli povstat z bídy Arestonu.

„Vyrazíte přesně v 8:00 a sejdete se na tomto místě v podlaží 107, tedy v Punta Peuco,“ ukazoval jsem jim na letmo načrtnutém plánku. „Přesně v 8:02 se otevřou dveře a dovíte se, co dál.“

„A co když se neotevřou?“ zněla poznámka. Tu se odvážil prohodit Ruben, jeden z mých zástupců. Ne, to nebyla nedůvěra ve vlastního velitele, s komplikacemi se muselo počítat vždy.

„Pak to znamená, že jsem zahynul nebo selhal,“ odvětil jsem s tak klidným hlasem, že jsem se až podivil. „Plán B je úžasně jednoduchý. Stáhnete se do Guantanama a zvolíte si nového velitele. Na něm pak bude, zda v Punta Peuco zasáhne znovu, nebo to nechá být.“

Další dotazy nepřišly. Snad jim přišlo divné, že tentokrát nebudu v čele akce. Pokud se jednalo o běžné šarvátky, nebylo nutné, abych se účastnil osobně. Ale tentokrát šlo o krok do neznáma, přítomnost velitele se logicky očekávala. Já však měl svůj plán a mí setníci dobře věděli, že na mne je v kritických okamžicích spolehnutí. Naznačil jsem, že tam budu.

O své muže jsem se nebál. Horší to bylo se mnou. Musel jsem svou individuální akci přesně načasovat. Neměl jsem ale žádné hodiny a nevěděl jsem, zda se trefím do příslušného intervalu. Rozhodně ale neuškodí, budu-li na místě dřív.

Vystoupil jsem ze stěny přímo do pracovny patrona stosedmičky. Tam už hodiny visely, zbývaly dvě minuty do osmi.

Měl jsem štěstí, byl tam. Seděl za stolem a prohlížel si velké folianty papyru.

Vida, konkurence. Byla to kreslená pornografie nejhrubšího zrna, kdopak ji asi vydává? Vypadalo to na Rosina. Ten míval naturalistické divadlo, možná rozšířil pole působnosti.

Myslel jsem si, že působím dost hluku, ale on kupodivu nereagoval. Že by špatně slyšel? Pak už je na dlouhé pouti aspoň třetí cyklus.

Na nic jsem nečekal a zabořil jsem tomu člověku hrot meče přímo do zátylku.

„Tak zůstaneme pěkně v klidu,“ velel jsem, když jeho ruce upustily archy a zvedly se při pokusu o odvetnou akci.

„Tak tohle jsem nečekal, Sršni, opravdu ne,“ zazněl hrubý hlas. Ten hlas jsem už určitě slyšel.

Seděl za stolem polonahý, záda a hruď měl odhalené. Byl zjevně mohutné, skvěle stavěné postavy, ale to, co mu příroda přidala na svalech, mu ubrala na výšce. Na dosah ruky měl nůž, vlastně pěkně velkou a pěkně ostrou mačetu. Na stěně visel samostříl a dvě kopí, jiné zbraně jsem neviděl. Ty zbraně na stěně si musím hlídat, mačety jsem se zmocnil.

Pozoruhodná byla jeho úplně holá hlava. Tady na Arestonu nosil každý nějaký ten účes, a poutníci si pěstovali co nejdelší vlasy. Vlasy měly velkou cenu, soukala se z nich neobyčejně luxusní příze a tkaly se z nich nejjemnější tkaniny. Blikl mi v hlavě naprostý nesmysl – patron tohoto podlaží je holák? Jak se během několika týdnů domohl takového postavení? Já jsem na to potřeboval pět let, stálo mě to spoustu námahy, spoustu potu a spoustu krve. Cizí krve.

„Hlavně žádný zbytečný pohyb, rozuměl jsi?“

„Rozumím až příliš dobře. Vím, kdy jsem prohrál.“ Ten hlas vycházel odkudsi z hlubin plic, jako kdyby slova netvořil v ústech.

„Tak se mi to líbí,“ poklepal jsem mačetou na roh stolu. Položil ruce na desku. Byl jsem připraven na to, že se vymrští a pokusí se mě překvapit. V tom případě by se mu ale hrot mého meče zabořil přímo do míchy. Nechtěl jsem ho zabít. Tušil jsem, že bych v něm mohl získat spojence. Areston potřebuje takové lidi, pokud stojí na správné straně.

„Co vlastně chceš?“

„Těch třicet děvčat, která jste odvlekli včera dopoledne.“

Vydal ironický posměšek.

„My? Pleteš se. Tady žádná unesená děvčata nejsou.“

„Nezapomenu, že jsi řekl právě tohle, a spočítám ti to, až je najdeme.“

„Sliby, chyby.“

Byl si pozoruhodně jistý.

„Tak dobře poslouchej. Teď vstaneš, ale velice pomalu. Nezapomeň na špičku mého meče. Buď si jist, že s ním dovedu zacházet.“

„Tak to vím moc dobře, sám jsem tě to učil.“

„Ty?“

„Máš krátkou paměť,“ zaslechl jsem další posměšek.

„Půjdeš ke dveřím a otevřeš je. A žádné triky.“

Bylo osm hodin a dvě minuty, když do dveří vstoupil Ruben a připojil se ke mně.

„A teď se otoč, jestli se nestydíš za svou tvář.“

Ještě že tady byl se mnou Ruben, jinak by mi překvapením vypadl meč z ruky. Sto sedmé podlaží mělo nového patrona, stal se jím Randall.

✳ ✳ ✳

Ve zlomku sekundy mi vytanuly v hlavě vzpomínky tak vzdálené, že už se málem daly zařadit mezi naprosto zapomenuté. Tam daleko, snad na Zemi, jsem jako čerstvý odsouzenec hledal aspoň jednoho propuštěnce z Arestonu. Sháněl jsem všechny informace, chtěl jsem vědět, co mě čeká v příštích šestnácti letech, chtěl jsem vědět, jak se mám chovat a co mi tam hrozí. Tehdy se mi dostalo nejužitečnějších rad od jistého pana Randalla, který měl výnosné povolání bezdomovce bydlícího pod mostem v suché stoce.

Ještě dnes slyším jeho nejmoudřejší slova, kterými jsem se tady na Arestonu vždy řídil.

„Nikomu nevěř.“

Teď jsem měl skoro chuť nevěřit vlastním očím, protože to přece nemůže být Randall, vždyť ten se vrátil na Zemi potom, co si odkroutil své dva cykly na Arestonu. Zůstal na Zemi i poté, co jsem já sám nastoupil na dlouhou pouť. Tehdy vypadal na padesát a měl jsem před sebou lidskou trosku. Ten muž tady přede mnou ale vypadá na čtyřicet, a žádná lidská troska to není. Naopak, je to hora svalů ve střehu, a kdyby mělo dojít na pěstní souboj, tak by netrval ani minutu.

„Mě jsi tady nečekal, co? Už jsi zapomněl na toho ubožáka, co ti dával rady?“

On mě poznal okamžitě, a o jeho totožnosti už nebylo pochyb.

„Co tu děláš zrovna ty?“ vyhrkl jsem, přestože v té chvíli nebyla nejvhodnější chvíle k výměně zkušeností.

„Nedalo se to vydržet. Poznáš to sám, jestli se odsud někdy vrátíš tam…“ Mávl rukou směrem, kde si představoval, že se pohybuje Země, tedy dolů. „Uvidíš, jak ti bude, když se na tebe budou všichni koukat skrz prsty, když ti nikdo neřekne vlídné slovo, když ti nikdo nepodá ani vodu, ani chleba, když ti nikdo nedá práci, když tě budou honit od soudu do kriminálu, když si na tobě sadističtí policajti budou vybíjet své zvrhlé pudy. Tehdy jsem si řekl dost! Od okamžiku, kdy mě vyklopili z trajektu a já vyběhl na povrch Země pod to požehnané slunko, uběhlo šestnáct let. Ale jaký to byl život? Tady na Arestonu, tady jsem byl pánem, byl jsem vládcem temného podlaží, měl jsem ženských, kolik jsem chtěl, a humusu plné koryto. Lidi mě poslouchali na slovo a velitel Černých jezdců se přede mnou tak třásl, že se mnou uzavřel ponižující smlouvu. Jen jsem byl hlupák, že jsem nemyslel na zadní kolečka. Naspořil jsem si sice nějakou tu částku, ale ta na Zemi neznamenala nic. I tam jsem měl dobré kamarády a zejména bankéře, kteří mě okradli. Pokud si někdo myslí, že odejde z Arestonu s nastřádaným majetkem, pozemská realita ho srazí zpět kdo bahna. Z Arestonu mají užitek jen ty největší svině.

A tak jsem zabil jednoho policajta a doufal jsem, že nedostanu provaz. Vyšlo to, protože ten hajzl ležel kdekomu v žaludku, a tak mi soudce vyměřil dva cykly. Je to pár týdnů, co jsem s radostí lezl do trajektu. A teď jsem tady, jsem zpátky doma. Na Zemi jsem si za celou dobu pořádně nezašoustal, tady mi ženské nastavujou kundu od rána do večera. A teď tady vidím jednoho ubožáka, který se vypracoval podobně jako já, a ten mi to chce překazit. Co na to povíš, Sršni?“

„Jak ti tady říkají?“

„Jak asi? Vždycky jsem byl Randall a Randallem zůstanu. Já se nestydím za své jméno.“

Po tu dobu, co mluvil, jsem přemýšlel, jak pokračovat dál. Randall neustoupí, ale není možné strpět, aby právě jeho patro si uzurpovalo třicet žen, a navíc aby je odvedlo násilím. Budeme se jich muset zmocnit, a skutečnost, že se s patronem znám dlouhá léta, na věci nic nemění.

„Tak co, co uděláš?“ provokoval. „Bodneš? Tak bodni, dobře mi tak, měl jsem být opatrnější. Měl jsem vědět, že nejsi úplný hlupák.“

„Podívej, Randalle,“ zkusil jsem nejprve celou záležitost prodiskutovat. „Vrať nám unesené ženské, a necháme celé tvoje patro na pokoji.“

„A když ne?“

„Pak máme určité prostředky tě k tomu donutit.“

„Hovno,“ procedil mezi zuby. „Ty si jen myslíš, že máš nějaké prostředky. To neznáš moje chlapy. Ty můžeš zabít mě, když už jste patrně propíchli moje stráže. Nezasloužily si nic lepšího. Měly hlídat a ne lelkovat. Mrtvý strážce je špatný strážce. Nikdo mě nevaroval. Poučil jsem se.“

„Podívej, Randalle, mířím ti mečem na krk a tady můj setník umí taky s tím kouskem železa solidně zacházet,“ ukázal jsem na Rubena. „Já vím, že bych měl postupovat jinak, měl bych tě zavolat k soudu a tam by se rozhodlo. Jenže věci se mají tak, že Areston zatím ještě nemá ani řádně jmenovaného soudce a bojím se, že rozsudek by vypadal všelijak, i kdyby nějaký ten soudce už fungoval.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vládce Arestonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.