Copyright © Oskar Fuchs, 2017

Cover Illustration © Žaneta Kortusová, 2017

Cover Art © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2017

ISBN 978-80-7557-401-5 (ePub)

ISBN 978-80-7557-402-2 (mobi)

Obsah

Kapitola první: ANTHROPOS

Kapitola druhá: BÝČÍ SKÁLA

Kapitola třetí: KROTENFUL

Kapitola čtvrtá: FÉMA

Kapitola pátá: VIRIBUS UNITIS

Něco jako EPILOG

Oskar Fuchs (1982)

Poděkování:

Anna ‚Ekyelka‘ Mudrochová

Jana ‚Elinor‘ Poláčková

Tereza ‚Temnářka‘ Matoušková

Zuzana ‚Daletth‘ Hartmanová

Erika ‚Ena‘ Adamcová

Pavel Hönigschmied

Helena Drdlová

Kapitola první:
ANTHROPOS

S vrčením natáhnu ruku po zvonícím mobilu. Nadzvednu hlavu zabořenou do polštáře, otevřu pravý oko a zaostřím na svítící displej. Směje se z něj ženská. Hezká. Bohužel ji znám. Zrzavá je jako liška a taky tak prohnaná.

Zmáčknu zelenej telefonek pro přijmutí hovoru.

„Ghrrr?“ Nesnažím se ani správně artikulovat. Je natolik chytrá, aby si uměla přeložit, že to znamená: Dobré ráno, má krásná, úžasná, dokonalá Naty. Doufám, že se ti daří výborně.

„Sigi!? Ty tam máš zase nějakou kurvu!“ zaječí. S úšklebkem dám mobil dál od ucha. Prej zase. Náhodou, ta holka, co leží vedle mě, nechtěla peníze. Takže ani omylem nejde o prostitutku. Rusovláska na druhý straně si to přeloží očividně špatně. Asi šuměl reprák.

„Nemám.“

„Zikmunde! Nelži!“

„Co se děje?“ Úmyslně ignoruju ty naprosto neopodstatněný sklony k paranoie.

„Máš práci.“

„Ano, Natálko?“

Mohla by ses laskavě vymáčknout?

„To chceš, abych o tom mluvila před tou cizí štětkou?“

Má snad v mým obýváku kameru? Ne, jen to zkouší.

„Nikdo tu není,“ odpovím. Tmavovláska se zavrtí a protáhne. Chvíli tak vystavuje kozy, pak pomalu mění polohu. Teď leží na břichu s vystrčeným zadkem. A že je to luxusní pohled!

„Ozvu se znova za dvacet minut. Jestli ji do té doby nevypakuješ, navštívím tě.“

„Klidně přijeď,“ řeknu. Zavěsím. Pohladím zvednutou prdelku a povzdechnu si. Jak se, sakra, slečna jmenuje?

„Zlato? Zavolám ti taxíka.“

Brunetka zavrní jako kotě.

„To byla tvoje stará?“ Naštěstí to nezní vyčítavě.

„Hůř, šéfová.“

„Nějaká majetnická, ne?“

„Trochu.“

Dobrá zpráva je, že tmavovláska opustí postel a začne si sbírat věci rozházený po podlaze. Naschvál se nastavuje, abych měl co nejlepší výhled. Je rozkošná. Bohužel, jestli ji tu najde Naty, bude jí to houby platný. Udělá z ní totiž roztomilou mrtvolku.

Za patnáct minut vyjdeme před barák, dostanu poslední pusu a taxíkářovi dám pětikilo. Žlutý mondeo vzápětí mizí za rohem. Zapálím si. Špičkou boty kopu do kusu zmrzlýho sněhu. Kde je ta zrzka?

Nedočkám se jí ani po druhým cigáru, tak jdu dovnitř. Zamířím do koupelny. Ze zrcadla nad umyvadlem na mě čumí chlap s kruhama pod očima a tejdenním strništěm.

„No ty teda vypadáš,“ řeknu tomu blonďákovi. Chvíli přemejšlím, že bych na něj použil holicí strojek, nakonec to ale nechám plavat.

Vracím se do obýváku. Moc vybavení v něm není. Krb, před ním kožešiny, jedna skříň kombinovaná s barem, křeslo a roztaženej gauč, na kterým spím. Dál stolek, noťas, telefon. Zkontroluju poštu. Špatný zprávy. Vyšly nový směrnice. A taky mě dneska čeká pracovní cesta do Brna. Nemám rád velký města. Což je jeden z důvodů, proč bydlím v Lanškrouně.

Bágl mám zbalenej za deset minut. Navlíknu na sebe černý kapsáče, termotriko ve stejný barvě, navrch pak dlouhej koženej kabát. Na hlavu nasadím světle hnědou kšiltovku. Hotovo, můžu vyrazit.

Seberu klíče od auta a zajdu do garáže. Chci nastartovat, ale eskovej mercedes od AMG dělá dokonale mrtvýho brouka. Venku není zase taková kosa, aby musel stávkovat, mrcha.

Jsou dvě možnosti. Zavolat Naty, nebo jet vlakem. Volím Český dráhy. Nemám na zrzčiny výlevy náladu. K nádraží to je slabých deset minut chůze, navíc je po cestě trafika, kde si můžu koupit cigára. Protože mi zbejvá poslední. Zapálím si ho a krabičku zmačkám. To nám ten den pěkně začíná.

✳ ✳ ✳

Koukám z okna, rychlík uhání krajinou, která postupně mění ráz. Moje krásný zasněžený Sudety přecházej do trapně žlutohnědý trávy, bláta a opadanejch stromů. Sem tam se zazelená jehličnan, ale to je všechno. Vítejte v Moravistánu.

Zatím jde všechno šejdrem. Aby toho nebylo málo, do kupé, kde jsem zatím jediným cestujícím, vnikne funící matróna ověšená taškama. Ani nepozdraví. Když se snaží usadit, šlápne mi na nohu. Vorvaň jeden nevycválanej! Ještě že nosím festovní boty, jinak mám z chodidel ploutve. Vážně přemejšlím o fyzický likvidaci tý osoby, ale tělo velrybích rozměrů fakt nezvládnu sám zvednout a vyhodit oknem. A kdybych ho nechal v uličce, asi by to způsobilo menší rozruch. No, spíš větší.

Vorvaň vytáhne papíry, pak bagetu. Začne se krmit. Narvu do uší sluchátka, ale i přesto slyším protivný mlaskání a chrčení. Zahlídnu na lejstrech nadpis státní maturity. Jasně, pýča, polytyk, polycye a učytelka se píše vždycky s měkkým. To víme všichni. Na podlahu dopadaj drobečky a kapky majonézy. Červená fixa, kterou vydoluje velryba z kabely, šustí po papíře. Přidám volume na empétrojce. Do Brna to mám ještě hodinu. Bože můj. Já chci zpátky domů!

„Kam jedete?“ chce vědět vorvaň. Knír se jí přitom zatřese. Opadaj z něj zbytky bagety. Odhalí zuby v něčem, co má bejt přátelskej úsměv. Po zádech mi přejede mráz. Dělám, že neslyším, tak zvýší hlas. Do kupé v tý chvíli vnikne smečka fakanů školou povinných. Řvou jeden přes druhýho, chrchlaj, posmrkávaj a kejchaj, ani si nedaj pracku před tlamu.

Aspoň, že učitelka vzdává snahu o další komunikaci.

Letovice, Blansko, Adamov. Brno, hlavák! Vystoupím, koupím po cestě k východu kafe a před nádrem si zapálím. Z toho, co vidím, je mi šoufl. Davy lidí se valej sem a tam, nepřetržitej proud aut na silnici mě deprimuje. Mezi tím se občas mihne tramvaj. Dobrá, už vím, čím pojedu. Stejně jsem měl říct Naty, dala by mi jinou káru. V ní bych měl alespoň nějaký soukromí. Navíc je tu nějak teplo, po sněhu ani památky.

Divnej kus republiky, to vám řeknu. Kolemjdoucí mluvěj všelijak, jen ne česky nebo německy. Angličtina, polština, ruština, arabština, francouzština. Bohové, kde to jsem? Otočím se. Podle cedule na budově fakt v Brně. Hmm. Ale jo. Na projíždějící stříbrný oktávce s pruhem je taky napsaný Městská policie.

Shodím tašku z ramene a sáhnu do kapsy. Na mobilu nacvakám v Googlu ‚tramvaj hlavní nádraží Pisárky‘. Tak je to prej jednička. Pohoda. Sejdu schody, zamířím doleva a přeběhnu na zastávku. První část splněná. Ale kde sehnat jízdenku, že? Zmateně procházím po ostrůvku, až uvidím žlutej automat. Nejsem tak blbej.

Jsem. Zažívám peklo na zemi. To je tak, když si vozíte zadek autem a zapomenete, jak používat MHD. Zlatý pohraničí, kde tyhle vymoženosti nemáme! Tam prostě koupíte fahrkartu u šoféra a tím to končí. Koukám na místní, jak bravurně ťukaj údaje do terminálu. Opatrně přijdu blíž. Ve chvíli, kdy tam nikdo není, si před něj stoupnu, a čtu dost zmatený instrukce.

„Potřebujete pomoct?“ Drobná usměvavá blondýnka v modrý bundě má brejle se silnou obroučkou, bílej baret a v ruce knížku Lišky na vinici od Feuchtwangera. Přikývnu.

„Kam to bude?“

Podám jí dvě kovový padesátikoruny. „K pavilonu Anthropos. Prosím.“

Jednu pajdu mi hned vrátí, vzápětí stiskne několik tlačítek. Podává mi jízdenku plus ještě dvacet pět kaček nazpět.

„Lístek si oražte hned u dveří, v oranžovém přístroji,“ řekne. „Pojedete jedničkou asi patnáct minut,“ dodá a ztratí se v anonymním davu.

Koukám za ní jak puk.

✳ ✳ ✳

Další zastávka Mengeleho náměstí, upozorní interkom. Cože? Ne náhodou Mendlovo? Na informačním panelu ale běží nemlich to samý info. Což znamená jediný. Už to začalo. Jdu pozdě. Naty mě přetrhne jak hada.

Následuje Popraviště místo Výstaviště. Beru bágl, na další stanici Pisoárky, dříve Pisárky, vypadnu z tramvaje. Vyběhnu od zastávky na nadúrovňový křížení, u přechodu se rozhlídnu. Nejbližší auto je dost daleko. Vkročím do silnice, ale někdo mě chytí za rameno a stáhne zpátky.

Zase ta holka s baretem!

„Pozor, my tu máme semafory,“ zahrozí v žertu prstem. Sakra, vůbec jsem si to neuvědomil. Tady nejsem u nás na maloměstě. Blondýnka se usmívá, její křídla jsou jasně viditelný. Koncentrace magie v okolí musí bejt opravdu vysoká.

„Díky,“ hlesnu.

Dívka mi položí ruce na skráně, následuje polibek na čelo. „Už máš zelenou, můžeš. Dej na sebe pozor, tam už za tebou nesmím. Hodně štěstí. “ Zamává perutěma a je fuč. Dobrý andělé ještě asi úplně nevyhynuli. A já měl za to, že v našem světě jsou už jen ty druhý.

Přeběhnu silnici, pokračuju mírně z kopečka. Přejdu most přes řeku Svratku. Na jejím břehu nekvete rozrazil, tráva je tam možná nízká, ale to jen proto, že má vegetační klid. Jsem na místě. Bílá cedule s velkým a malým mamutem rudě hlásí, že tu je Pavilon Anthropos. Jestli mezi Popravištěm a Pisoárkama bylo minimum lidí, tady u muzea je to skoro jako před hlavákem. Pohybujou se trhaně, pomalu, pohled maj nepřítomnej.

No tak fajn, jde se na to.

Sundám z pravý ruky wolframovej náramek ze seříznutých lesklých článků. Tenhle kov dokáže z větší části blokovat přímý působení většiny druhů magie. Oběma směry. Podobnej efekt má akátový dřevo, jenže to způsobuje nositelům z řad čarodějů a podobně nadaných osob akutní otravy.

Tělem mi projede pocit blízkej orgasmu. Cejtím, jak dosud skrytý ochranný tetování vystoupá na povrch pokožky, což je doprovázený příjemným teplem.

Míjím sochu z šedýho kamene zobrazující lovce, kterej strhává jelena. Mrkne na mě. Chlap, ne paroháč. Slušně pozdravím a zamířím mimo hlavní příjezdovku k pískovišti. Tam je plastika vejce, z něhož vylejzá malej dinosaurus. O kus dál pak uvidím napůl zakopanou kostru ještěra, asi metr a půl vysokou.

Lebka s prázdnýma důlkama zacvaká ozubenýma čelistma.

„Ahoj, mágu,“ naváže konverzaci. „Co ty tady?“

„Dobrý den,“ odpovím. „To víš, kontrola. Nudná rutina.“

„Aha.“

Dám tašku na zem a rozepnu zip. Svlíknu kabát. Je čas se připravit na nepříjemný setkání. Nejprve zbroj. Tu tvoří extra lehký a pevný kovoplastový skořepiny k ochraně hrudníku, páteře, dál chrániče loktů, kolen a holení. Několikrát upravím suchý zipy, než to sedí, jak má. Vždycky si v tom připadám jak Robocop. Postroj se dvěma podpažníma pouzdrama navlíknu hned na to. Do levýho přijde Anestezioložka, zkráceně Ana, což je pomalu dvoukilová padesátka Desert Eagle Action Express, do pravýho pak Včelka Mája, neboli samopal vzor 61, známější pod lidovým názvem škorpión.

„Oho! To vypadá na velmi akční rutinu,“ poznamená skelet pobaveně. Zasměju se.

„Škodnou nejde podceňovat.“

Zbejvá opasek s nožem a mám hotovo. Navrch znova oblíknu mantl, kterej skryje celej arzenál.

Vyskočím bez odrazu na vrchol hrudního košíčku prehistorickýho predátora. U toho stihnu dvakrát tasit a uklidit Anu a Máju.

Zapálím si. Pozoruju skupinku zombie chodců, když tu…

Naty! Potvora jedna zrzavá! Ucítím její blízkost dost pozdě, přesto stihnu zareagovat včas. Pravou nohu posunu dozadu. Neklouzavá podrážka bot, jaký používaj německý horský myslivci, poskytne dostatečnou oporu, když do mě Natálka vrazí. Vzala ten skok hezky s rozběhem, ludra.

„Kde se couráš!“ zasyčí mi do obličeje. Není to dotaz, ale výhrůžka. Fouknu jí kouř do ksichtíku. Přece kvůli tomu, že ji mám tři centimetry od sebe, nepřestanu dejchat.

„Kleklo mi auto, tak jsem jel vlakem…,“ chci vysvětlit situaci a zdržení.

„Cože! Jsi normální! Nečetl jsi e-mail! Na co máš asi telefon!“ Zase ty otázky s jasně slyšitelnýma vykřičníkama. Nesnáším je. Povzdechnu si.

„Pokud vím, říkalas, že se stavíš. A to si neudělala. Jo, mejla mám přečtenýho. I ty nový směrnice. Ano, nevolal jsem. Abych předešel těmhle scénám.“

„Tak to máš smůlu.“ Pohodí u toho hlavou. Dlouhý vlasy má netypicky v culíku, což vypadá rozhodně zajímavě. Zvýrazňuje to mírně vysedlý lícní kosti a hlavně linii krku. Vidět ji nějakej upír, tak se mu postaví.

„Co tu vlastně děláš?“ zkusím odvýst pozornost k jinýmu tématu.

„Já? V hlášení o přípravě na dnešní akci je, že sis vyžádal moji přímou podporu.“

Zní to sladce, až k poblití. Asi dostanu cukrovku.

„Blbost!“ odseknu. „Vím, co píšu do lejster! Nikdy bych takovou věc…“

„Smůla,“ pronese zrzka, jako by se nechumelilo. Pravda, nesněží. Ale na podstatě věci to nic nemění.

„Upravilas moje hlášení!“ zavrčím. Pořád říkám, že byrokracie je v Organizaci zbytečně moc. Kdyby se všechno posílalo rovnou na ústředí, k podobným věcem nedojde. Možná.

„Jistě. Po dohodě s Angelou. Takže nemá cenu o ničem diskutovat. Jde o příkaz z nejvyšších míst. Samostatným akcím odzvonilo, Sigi.“

„Naty! Jsi lokalizátor, ne válečnej mág!“

Zrzka rozhrne koženej kabát. Stejnej, jako mám já. Pod ním vidím zbroj a dva glocky. Ještě, že má fakt malý prsa. Hrudní pancíře totiž nejsou dělaný pro ženský. A proč asi? Já vám to řeknu. Protože, při všech svatých, u válečnejch mágů nikoho s kozama a vagínou nenajdete. Všechny nazifemistky s neoholenýma nohama a podpažím si můžou třeba ukroutit knír a u toho vyřvávat svý pošahaný teorie o rovnosti pohlaví, ale tak to zkrátka je.

„Kurva,“ uklouzne mi mimoděk. Natálka vulgaritu velkomyslně přejde.

„Tohle není módní přehlídka,“ štěknu. Jsem fest vytočenej. Možná jsou ty černý legíny a šněrovací dvacetidírkový steelky na jejích štíhlých nohách sexy, jenže tady nejde o žádnou párty ani cosplay.

„Uvnitř je spousta lidí. Pomůžu ti najít zdroj. Aby akce neskončila masakrem jako posledně.“

Odfrknu si. „To nebyla moje vina.“

„Jistě, takhle pracujete všichni. Ale s tím je konec. Velení schválilo nové postupy.“

Odskočím od zrzky. Po saltu vzad přistanu na písku. Odhodím vajgla a zapálím si další retko. O tomhle by nelhala. Což ale neznamená, že je mi to po chuti. Nakopnu jeden z větších kamenů, co má smůlu, že se válí moc blízko.

Jsou zkrátka chvíle, kdy svoji práci nesnáším. Makat v protimagický sekci Organizace samo o sobě není žádnej med. A ještě mi hoděj na krk dozor. Však se minule zase tolik nestalo.

„Až se vyvztekáš, můžeme jít.“

„Chci napřed mluvit s Angelou,“ odseknu.

„Merkelovou?“ Naty se očividně baví.

„Ne. Tou naší. Vrchní koordinátorkou.“

„Tak jí zavolej.“

Oba dobře víme, že nikdo číslo na Angelu nemá.

„Pokud by s tebou chtěla mluvit…“ Zazvoní mi mobil. „…zavolá ti sama,“ dokončí zrzka s úšklebkem.

Příjmu hovor. Fakt je to Angela.

Nechá mě vypovídat a vzápětí moje početný námitky a argumenty smete přísným: „Kdybych věděla, že to dopadne špatně, neposílám s tebou Natálii. Ani tebe bych tam nenechala jít samotného, v případě, že by akce neměla šanci na úspěch. Držte se nových směrnic.“

Má hlas, jemuž není radno odporovat. Podvědomě se mu podřizujete. A nic na tom nemění ani vzdálenost, která mezi náma je.

„Ano, Paní,“ slyším sám sebe souhlasit. Co taky odpovědět jinýho? Moje vrchní šéfová nemá problém kohokoliv lehkým povytažením obočí přinutit vysmrkat mozek. Válečný mágy nevyjímaje.

Angela nám popřeje úspěch a ukončí spojení.

Tohle totiž koordinátorky dělaj. Předvídaj. Někdy o pár minut, jindy v řádu měsíců. A pokud je to nutný, zaříděj nebo provedou, co musej. Třeba zavolaj válečnýmu mágovi, kterej nechce vzít do antropologickýho muzea ozbrojenou zrzku s malýma kozama, a to navzdory tomu, že si místo běžně nošených předražených lodiček od Louboutina vzala pevnou uzavřenou obuv s ocelovou špicí.

Jediný pozitivum je, že když nemá ty dvanácticentimetrový štekle, jsme stejně vysoký a nekouká na mě svrchu.

✳ ✳ ✳

„Dobře, jdeš první, já tě naviguji a nesu tašku. Neodmlouvám, i kdyby mi to připadalo jako naprostá zbytečnost. Řídíme se tvojí intuicí válečného mága. Pro soucit není v akci místo.“ Naty na mě upře těžce nevinnej modrookej pohled. „Správně?“

„Výborně. A teď ještě jednu věc. Otevři tašku.“

Zrzka poslechne.

„Na co máš tohle?“ vytáhne z báglu pokrývačský kladivo. Zvědavě si ho prohlíží. Úderná plocha hlavice přechází přes sraženou hranu do ostrýho hrotu.

„Nějak musíš subjekt dostat ven. Málokdy jeví ochotu spolupracovat a dobrovolně opustit lebku hostitele.“

Rezatá kolegyně ztratí na chvíli barvu v obličeji. Mám najednou pocit, že jí toho o mý práci neřekli o moc víc, než stojí v hlášeních. A tam píšem fakt jen to nejnutnější.

„Víš, co je v těch flaškách?“ chci vědět.

Natálka vezme jednu pet láhev a zatřese s ní. „Sůl se šafránem. Můžeme už jít?“

„Ještě jednu věc. Proč si neřekla rovnou, že máme makat spolu? Vědělas to od začátku!“

„A okrást se o tvoji reakci? Ani za boha.“

„Nesnáším tě!“

Zrzka našpulí rty a pošle mi vzdušnej polibek. „Vím, že to není pravda.“

Tohle nikam nevede.

„Kde je v týhle chvíli subjekt?“ zeptám se.

„Třetí podlaží. Úplně vzadu,“ odpoví bez zaváhání.

„Takže se k němu stejně budu muset prostřílet.“

„Budeme. S vysokou pravděpodobností ano.“

Tak k čemu mi je pak lokalizátor? pomyslím si. Dopadlo by to stejně, i kdyby tu nebyla. Ale s tím nic nenadělám. Takže si musím ujasnit ještě jednu hodně důležitou věc.

„Naty, může tě napadnout? Při mentálním skenu?“

„Ne. Máme obranné mechanismy proti takovým pokusům,“ zrzka přimhouří oči, jak hledá správný slova. „Je to, jako když k sobě přilnou dvě části suchého zipu. Zkrátka se nepohne z místa. Nebo ještě jinak: Představ si úzký kanál plný bodců, které jsou zapuštěné pod úhlem pětačtyřiceti stupňů.“

Kývnu. „Jde to jen jedním směrem, jinak to sakra bolí.“

„Navíc, poloha i délka ostnů se v čase nahodile po různě dlouhých úsecích mění, ani gravitace nezůstává stejná. Lapená mysl sebou zmítá, zranění se stále zhoršují.“

„Lepší skočit do mixéru,“ odplivnu si.

„Ten zapínáme, až nás to přestane bavit. Což může být i v řádu let…“

Teď pro změnu cejtím já, jak blednu.

„Jdeme.“

„Ta taška je těžká,“ upozorní Naty.

„Nikdo taky netvrdil, že maj válečný mágové lehkej život.“

✳ ✳ ✳

Vstoupíme do pavilonu. Vlevo je kavárna, napravo recepce s prodejem vstupenek a suvenýrů. Maj to tu moc hezký. Samý sklo, mramor a na modro natřená ocel. Doufám, že při našem odchodu bude všechno v podobným stavu. Nějak nevěřím. Moje pracovní návštěvy mívaj na statiku budov a jejich vzhled silně negativní dopad.

Přímo před náma je schodiště, průhledný posuvný dveře na fotobuňku, za nima už pak stálá expozice. Aspoň podle toho, co mám nastudovaný. Jen ty dvě kostry jeskynních medvědů mezi výtahem a vchodem do prvního sálu chyběj. Což se mi ani trochu nelíbí. Návštěvníci na nás upíraj prázdný pohledy.

„Sigi…“ Naty je z nich znatelně nervózní.

„Nejsou nebezpečný,“ uklidním ji. „Subjekt z nich čerpá životní energii. Nenechá je na nás útočit. Nepřipraví se o její zdroj.“ Neřeknu, že bejt tu sám, už to do nich šiju z Máji. Abych nepřítele oslabil. Jenže tohle teď jaksi nesmím. Zabíjet lidi, včetně zdrojáků, můžem podle nových směrnic jen v případě přímýho ohrožení. Navzdory tomu, že jsou z nich po likvidaci subjektu, kterej je ovládá, do konce života uslintaný retardi.

„Mágu, odejdi,“ zaskřehotá jeden z návštěvníků, obrejlenej tlusťoch s nosem jak klika od blázince. Heleme se, první kontakt.

„Nebo?“ řeknu a nakloním hlavu na stranu.

„Sigi…,“ špitne zrzka. Taky to zaregistruju. Někdo, nebo spíš něco, je na cestě k nám.

„Klid, Naty,“ odpovím přes rameno.

„Zemřeš!“ zachrčí další zdroják v davu. V recepci zavládne tísnivý ticho.

Dveře do expozičních prostor se otevřou. Rusovláska za mýma zádama vyjekne. Důvodem jsou tři medvědi. Bez Cibulky. Žádný chrastící kostry, ale dobře živený a pěkně nasraný Ursus spelaeus. U vchodu byli dva, museli teda do gangu přibrat i kámoše z prvního patra. Subjekt by se měl stydět. Chtít pomocí pár ukňučených plyšáků zastavit válečnýho mága je prachobyčejná naivita.

Bez přemýšlení natáhnu ruku před sebe. Ana mi do ní sama skočí a ukáže světu svý velkolepý schopnosti. Projektil ráže 12,7×33 mm šelmě pronikne sklivcem do lebky a tam exploduje. Ne, fakt nepoužívám standardní munici. Zastavovací efekt je brutálně neúprosnej. Skoro tunovej jeskynní medvěd lehne jak šraňky. Přitom je minimálně o třetinu větší a celkově daleko mohutnější než jeho dnešní bráškové. Včetně kodiaka. V kohoutku dosahuje minimálně metr osmdesát, což je fakt dost.

Pokud chcete vědět, kdeže všechny ty informace beru, tak jsem zamlada hodně četl Štorcha s Augustou. Dobře, kecám. Dneska není na Googlu problém absolvovat virtuální prohlídku kdejakýho místa a dohledat k tomu potřebný informace. A rozhodně se to vyplatí. Ušetříte si spoustu nepříjemných překvapení.

Druhá řvoucí šelma zakopne o svýho padlýho kámoše a udělá kotrmelec. Střela ji dostihne hned vzápětí. Jde do široce rozevřený tlamy, ze který odletujou sliny. Rozšmelcuje hrtan a krční páteř. Další rána jde do oka. Zase. Je to prej okno do duše. V tomhle případě dokonale vysklený. Tři ze sedmi. Mám ještě čtyři rány.

Poslední medvěd se staví na zadní. Má kolem tří metrů. Prej u nich vědci usuzujou podle zubů na převahu rostlinný stravy. Píčovina. Ty špičáky na to nevypadaj ani omylem. Ana se rozpovídá, dokud jí nedojdou slova v zásobníku. Chlupáč se zhroutí na mrtvýho kolegu.

Tak to by bylo. I když bejvá Anestezioložka v podobných situacích nenahraditelná, nemám ji rád. Dělá příšernej rámus a k tomu kope jak nasranej buvol. Navíc je hrozně těžká. Jen nevím, jestli to můžu považovat za plus, nebo ne. Kdyby totiž došla munice, máte z ní solidní kyj. Ale tahat se bezdůvodně s takovou váhou odmítám. Jde o pracovní nástroj, ne lék na pošramocený ego z malýho ptáka.

Na mramorovou podlahu s cinknutím dopadne poslední hilzna vyhozená z kvéru. Vzápětí zazní výstřel. Otočím se. Natálka vykouzlí na tváři provinilej úsměv, pokrčí rameny a ruku s ještě kouřící pistolí schová za záda.

A to je právě ten zásadní rozdíl. Ve fungování intuitivní složky. Naty je sice opravdu rychlá, nejen ve vztahu k lidem, ale i čarodějům. Jenže ani přes intenzivní trénink nikdy nebude v akci lepší, než ten nejhorší packal mezi válečnýma mágama. Než stiskla spoušť, tasil jsem, sedmkrát vystřelil, přebil a vrátil zbraň do pouzdra.

Častým argumentem bejvá, že při takový rychlosti můžem zabít nevinný. Jenže kdyby šlo třeba o děcko s hračkou, intuitivní magie se nespustí. Proto si pořád myslím, že je zbytečný, aby se mnou zrzka chodila.

Mineme bezmála tři tuny bioodpadu. A vzápětí skoro ohluchneme.

„Co to bylo?“ chce vědět Naty s rukama přiloženýma na uši.

„Asi mamut,“ odpovím znechuceně.

„Hmm.“ Nezeptá se, jestli by na takovej kolos Ana stačila. Což je nakonec dobře. Protože to sám nevím.

Cestu nám zastoupí skupina australopiteků. Kouká hodně nevraživě. Matně si vybavím, že jejich jméno nemá spojitost s Austrálií, ale místem nálezu, což je jih Afriky, a překladem rodovýho názvu z latiny, kterej zní jižní opice.

Mája mi vklouzne do pravačky. Natočím se k tlupě bokem, volnou rukou odstrčím zrzku za sebe. Pěkně nás ty naši údajný předkové vítaj. Jen co je pravda. Mávaj klackama, hrozej kamením. Jsou mnohem menší a chlupatější, než jsem si je představoval. Obličej maj spíš opičí, výrazný nadočnicový oblouky, plochej nos, vystouplý lícní kosti a mohutný čelisti bez brady. Hrudník je úzkej, strejda Google tvrdí, že jde o pozůstatek adaptace lidoopů na lezení po stromech. Tomu odpovídaj i krátký křivý nohy s dost odstátým palcem.

Vůdce tlupy vydává hlasitý skřeky, poskakuje, frká a ukazuje na Naty. Možná navrhuje, že by nám mohla vyšukat spojenectví. Přemejšlím, o kolik pazourků si mám kdyžtak říct, aby to byl fér obchod. Nechci nasadit cenu moc vysoko, přece jen, rusovláska neumí žvejkat kůže, ani žádný jiný podobný vysoce potřebný pravěký domácí práce. Jaj, to ale vlastně dělali až lovci mamutů. Nemůžu si ale za boha vzpomenout, jestli byli Mamutík s Kopčemem neandrtálci, nebo ještě něco jinýho. Jenže to by znamenalo, že ausíci žádný pazourky nemaj a jsou jednoduše švorc. A tím pádem nesolventní, tudíž ani z bartru nic nekouká.

Nakonec je to jedno, protože po asi dvou vteřinách dojdu k rozhodnutí, že zrzku opičákovi zkrátka nedám. Otázka pak zní: Mám mu jen nabančit, nebo ho rovnou zahlušit?

Prekérní situaci za nás naštěstí vyřeší někdo úplně jinej. Mezi povykující tlupu skočí jeskynní lev. Ležérně mávne tlapou a vřískajícího vůdce zruší jak žádost na byt. Pak na nás mrkne. Vzápětí obrátí svoji pozornost znovu k australopitékům a zařve, až se Anthropos otřese. Skupina prapředků za šílenýho jekotu bere roha.

„Nazdar, mágu,“ uslyším za zády. „Jestli se nepletu, tak máš v plánu zatnout tipec tomu šaškovi, co spustil tenhle brajgl.“ Vzhledem k tomu, že Ana zůstává v pouzdře, nám nehrozí bezprostřední ohrožení. Pomalu se otočím.

Sedí tam vlk. Velkej.

„Dobrý den,“ pozdravím. Druhý slovo zanikne ve lvím řevu. Naty neříká nic. Stojí a kouká s otevřenou pusou. Nevím proč, když na tom není nic divnýho. Na mě v akci mluvěj běžně nejen zvířata, ale i věci.

„Hele, Caesare, to už stačilo,“ povzdechne si šedivá šelma.

„No jo, Wolfi. Když ono se mi líbí, jak utíkaj,“ odpoví král zvířat z dob pleistocénu. Sice nemá hřívu, zato je o dost větší než jeho následovníci. Krom neobvyklý výšky v kohoutku, což je odhadem metr třicet, má okrouhlý uši, navíc ho po žlutohnědým trupu zdoběj tmavý štráfy.

Opičák se ještě mrská. Lev si ho proto silnějc přimáčkne přední tlapou a prokousne mu hrdlo.

„Tohle se nedá žrát,“ prskne vzápětí s úšklebkem. „Strašně smrdí.“

„Ve trojce jsem viděl soba,“ upozorní Wolfi.

Caesarovi zasvítěj oči. „Budeš mě ještě potřebovat?“

„Zatím ne, až za chvíli. Dík za pomoc.“

„Není zač. Kdyžtak dej echo. Tak já jdu na toho paroháče,“ olízne se lev mlsně a důstojně odkráčí.

„Takže, o co jde?“ zeptám se vlka narovinu. „Proč nám pomáháš? Já myslel, že vás všechny ovládá ten…“

„Blbec,“ napoví Wolfi a protřepe levou přední packu. „Věc se má tak. Jednou tu vystavili nový exponát. Šlo o kostru nalezenou po sesuvu v Býčí skále. Shodou okolností to byly pozůstatky čaroděje. A když se tu ten zmetek aklimatizoval, začal dělat neplechu. Medvědi se k němu přidali. Z vychcanosti, jak jinak. Mě s jeho pomocí vyhnali z chýše, ve který jsem přes noc spal a přes den před ní držel v tlamě kus masa, aby jako návštěvníci slintali blahem.“

„Aha, jsi v opozici,“ kejvnu.

„Nejen já. Je pravda, že ta magie oživila nás všechny, jenže on je…“

„Blbec?“ odhadnu.

„Jo, přesně!“ pochválí mě nadšeně Wolfi a pokračuje. „Tak ten blbec si myslí, že mu budeme sloužit. Proto bude lepší, když ho sejmeš. Všechno se pak vrátí hezky do původního stavu.“

„Jestli ti rozumím, subjekt ti zabral bejvák a udělal si z něj velitelství. Tím svým rozkazováním, který si vynucuje pomocí magie a medvědů, leze navíc na nervy všem bez výjimky.“

„Správně.“

„A ty mě tam zavedeš, abych ho zabil.“

„Přesně. Umožníme ti volnej průchod. Jako to před chvílí udělal Caesar. Sami na toho blbce nestačíme. Sice už nemá svý velký patolízaly, ale ani tak ho nepřemůžeme. A pokud zesílí ještě víc, prostě nás zotročí, jak to udělal s lidma. Mimochodem, s nima mu to jde mnohem snáz.“

To je důležitej poznatek. Čaroděj svojí mocí umí působit plošně, nemůže ale ovlivnit její selektivní přísun. To bychom se tady, logicky, s Wolfim nevykecávali. Jednoduše by oponentům ucvakl pohonný hmoty.

„Takže ausíci,…“ Zvednu oči v sloup.

„A erektové, neandrtálci, kromaňonci, heidelbergové, zkrátka hominidi,“ doplní vlk.

„Potěš koště,“ povzdechnu si. „Vypadá to na pěknou řezničinu.“

„Tak nějak,“ přitaká šedivák.

„Dohodnuto, zabiju toho blbce. Tlapku na to,“ řeknu. U toho se skloním a podám mu ruku. Šelma provede ukázkový ‚dej pac‘.

„Hele, mágu,“ zašeptá, „můžu jeden dotaz?“

„Jasan. Jinak, jmenuju se Zikmund. Pro kamarády Sigi.“

„Oukej, Sigi…“

„Ano?“

„Na co sebou taháš tu Červenou karkulku?“

„Má taky magický nadání.“

„Hm.“

„A je navíc moje šéfová.“

Wolfi zbystří.

„Alfa vlčice?“

V tu chvíli se zrzka probere.

„Pro tebe, ty drzé zablešené štěně, žádná Karkulka, ale paní Natálie.“

„Až uděláš něco užitečnýho, můžem si o tom promluvit,“ vycení zuby vlk. Myslím, že nebudou kámoši.

„Sigi, subjekt se hýbe po podlaží,“ upozorní zrzka. Takže to nakonec musím udělat. Na pár úderů srdce zavřu oči. Budovou zazní zvuk bortícího se zdiva a ocelových nosníků. Tak, a zbylo nám tu jediný schodiště. Blbec, jak mu říká Wolfi, už nemá únikovou cestu.

„Co to bylo?“ chce vědět Naty.

„Někomu upadl kapesník?“ zkusí tipnout vlk. Rusovláska ho zpraží pohledem. Já se tvářím jako neviňátko. Mohlo by to vyjít. Tyhle věci do zprávy o akci nikdy nepíšu. Už z principu. Omezuju se standardně jen na položky, jako je počet mrtvých, případný poškození objektů vždycky svedu na subjekt. Ještě že nikoho z vedení nenapadlo, abysme je chytali živý. Asi bych to i dokázal. Jen by mi s nejvyšší pravděpodobností skapali po cestě. Nehody se přece stávaj.

Druhý patro je z hlediska taktiky poněkud špatně konstruovaný. Jasně, pan architekt myslel především na blaho návštěvníků a potřeby muzea, ale ten otevřenej oválnej prostor, kde stojí mamut, je fakt velkej. Asi čtyřicet metrů na dýlku a dvacet na šířku. Lemuje ho sloupoví nesoucí ochoz, kterej je součástí třetího štoku.

To, že z něj neandrtálci s gustem házej kusy rozebraný expozice po chlupatým slonovi, považuju za sprostý. Nemá se kam schovat, strop podlaží je na jeho rozměry posazenej moc nízko. Ještě že to jeho malý uteklo stranou a je mimo přímý nebezpečí.

„Podej mi bágl!“ Musím hodně zvýšit hlas, aby mě Natálka slyšela. Beru čtyři zásobníky do Any, kladivo zastrčím za opasek. Máju dám zrzce.

„Vem to po schodech a zastřel bez výjimky všechno, co stojí na dvou nohách! Umíš s tím zacházet, ne?“

„Ano, umím! Co chceš dělat?“

„Vezmu to zkratkou. Sejdeme se nahoře!“

Wolfi táhle zavyje. Svolává posily.

✳ ✳ ✳

„Hej!“ křiknu na mamuta a vyjdu na volný prostranství. Anestezioložka mezitím bleskurychle uspí s definitivní platností dva vrhače šutrů.

„Co je, človíčku?“ zatroubí chobotnatec.

„Chceš helfnout?“

„Pomoc by se hodila, pravda.“

Ukončím existenci dalšího neandrtálce.

„Potřebuju lepší střeleckej úhel!“

„A ten je… Kurva, co to furt po mě házíš, debile… kde?“ zafuní mamut.

Sejmu čtyři drzý členy slepý vývojový větve lidstva a přebiju.

„Na tvejch zádech.“

Chlupatej slon mě chytne chobotem a vysadí mezi svoje lopatky. Hned mám lepší rozhled. Což znamená dalších sedm mrtvých pralidí. Rameno mám už oteklý, ale nedá se nic dělat.

„Ke kraji, kámo!“ křiknu.

Mamut se namáčkne k ochozu. Přeskočím zábradlí. Nedaleko slyším Máju zpívat Browningovu koncertní árii číslo sedm pětašedesát o dvaceti taktech. Ana se nenechá zahanbit. Vypadá to, že vejdu do dějin jako hlavní důvod druhý vlny vymírání Homo neanderthalensis. Tři nepřátelé s ječením prchaj ke schodišti. Rozhlídnu se. Byli poslední?

Vyndám prázdnej zásobník. Zpoza blízkýho sloupu, asi tři metry ode mě, vystoupí postava ozbrojená kyjem s pazourkovou hlavicí. Je tak metr šedesát vysoká, robustní, svalnatá, s dlouhýma vlasama a vousama. Kolem pasu má vypelichanou kůži. Nejvíce mě zaujme velkej nos, plochý, dozadu ubíhající čelo, a absence brady. Zkrátka manekýn. Natáhnu ruku s pistolí před sebe. Neandrtálec vítězoslavně zakřičí. Není hloupej. Ví, že nemám nabito. Rozmáchne se.

Bejt normální člověk, už bych čuchal ke kytkám zespodu. Jenže útočník zažije opravdu škaredý překvapení. Ana si sama přitáhne poslední plnej zásobník, cvakne závěr, zahřmí výstřel. Tělo zůstane ještě dvě vteřiny stát, než se sesune k zemi. Mozek a úlomky lebky mezitím zahájej rekognoskaci širokýho i dalekýho okolí.

Nyní tak můžem s konečnou jistotou zodpovědět otázku, která trápí několik generací antropologů. Tenhle lidský druh vyhynul díky technický zaostalosti, absenci Desert Eagla ve výzbroji, a ochotě jít i přes daný hendikep do osobního konfliktu s válečným mágem.

Takže, genocidu snad máme z větší části za sebou. Je čas navštívit blbce v jeho hlavním stanu. Vykročím proto směr neprozkoumané hlubiny podlaží. V půlce kroku se ale zarazím a zapálím si cigáro. Slastně natáhnu kouř do plic. Pravidelný přísun nikotinu nejde podceňovat. Vytáhnu kladivo. Párty může začít, vážení.

Moji pozornost však zaujme ještě něco jinýho. A sice extrémně hlasitej dusot doprovázenej funěním. Proč mě nepřekvapuje, že jde od schodiště?

Jako první se objeví jeden ze tří uprchlejch neandrtálců. Proběhne přibližně čtyři metry ode mě a hopsne přes zábradlí dolů k mamutovi. Druhej je o něco za ním, oči má vytřeštěný, že by se mu daly ustřihnout. K jeho vlastní smůle míří přímo na mě, takže ho raděj lísknu kladivem po líčku.

Poslední z pralidí má echtovní pech. Je dostiženej tím, před čím utíkal.

Jde o srstnatý monstrum, co má v plecích kolem dvou metrů, dlouhý bude tak čtyři a váhu odhaduju na několik tun. Podlaha pod ním úpí jak profesionální plačka. Malý oči svítěj vztekem, výrůstek na čumáku dává vědět, že mám čest s nosorožcem. Prchajícího nebožáka převálcuje s grácií parního válce a zastaví těsně přede mnou.

„Ty budeš Sigi, že? Aspoň podle počtu chcíplin okolo na to usuzuju,“ zachrochtá.

„Jo.“

„Máš prima holku,“ oznámí vzápětí závistivě. „Hele, já jdu ty mrtvolky trochu pošlapat, kdyby jako předstíraly smrt. Můžu?“

„Jasně,“ přikývnu. Nechci mu kazit radost, přece jen je dost velkej. Nosorožec spokojeně zafrká a zadupe.

„Super, jdu na to!“

Překvapením ale není konec. Na schodech se objeví Naty. S doprovodem. Cigáro mi málem vypadne z pusy. Pokud někdy existovala bohyně války, musela vypadat takhle. Je naprosto neodolatelná. Štíhlá, s pružným krokem kočkovité šelmy, jeden by snad před ní i poklekl. Mám takovej pocit, že moji poznámku, aby sejmula cokoliv, co stojí na dvou, si vzala k srdci.

Caesar jí pyšně jde při levým boku, v tlamě drží moji tašku. Wolfi se nese jak pětka do záložny napravo. Za nima jde několik vlků, jeskynních hyen a dalších šelem.

„Koukám, že ses neflákal,“ zhodnotí zrzka situaci jediným pohledem, když přijde blíž. Nosorožec se vrací z průzkumu. Vecpe obrovskou hlavu mezi nás a Natálka ho podrbe za malým kulatým uchem.

„Hodný Bertík!“

Vezmu si od lva tašku a rychle napáskuju prázdný zásobníky do Any i Máji.

„Alfa jich dostala dvacet osm,“ zahlásí vlk, jako by na tom měl kdovíjakou zásluhu. Na první slovo dá velkej důraz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Frost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.