Dítě jménem Kuba

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Tereza Melišová

Dítě jménem Kuba – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Že si dítě své rodiče nevybírá? Nesmysl!

Vždycky jsem si myslela, že není možné, aby žena nevěděla, že je těhotná. Omyl. Je to možné. Jsem toho důkazem.

Každý rok máme 23. prosince sraz se třídou z gymnázia. Naposledy jsem na něm byla v roce 2013. Postupně jsme hlásili, co děláme, kde bydlíme, kolik máme dětí. Říkala jsem, že děti ještě nemám a ani to v nejbližší době neplánuji. Jsem si jistá, že už tehdy se Kuba chechtal. Byla jsem ve 3. týdnu.

Plynul čas a já si spokojeně pracovala. Byl konec března, sobota a já měla týden zpoždění. „Dobře, udělám si test.“ Koupila jsem v lékárně ten nejobyčejnější za padesát korun v balení po dvou. Otestovala jsem první. Pozitivní. „No, to je ale blbost. To bude vadný kus,“ ubezpečovala jsem se. Zkusila jsem druhý. Pozitivní. „Tak je to jasné! Vadné celé balení!“ Přeci jen to ve mně ale hlodalo, tak jsem vyrazila do lékárny pro další a koupila jich pro jistotu pět, různé druhy. Nechala jsem tam šest set korun.

Postupně jsem vyzkoušela všechny. Všechny byly pozitivní. Dostala jsem hysterický záchvat. „Co teď ? Co teď ?“ Po několika hodinách jsem se uklidnila a hledala na Googlu. „No jasně, mám v moči bakterii, která zkresluje výsledek.“

Šla jsem spát a ráno se probudila s břichem. S klasickým těhotenským břichem, které roste od prsou. „Je tohle vůbec možné?“ Nevěřila jsem vlastním očím. Stála jsem před zrcadlem. Zatahovala břicho. Povolovala břicho. Zatahovala břicho. Povolovala břicho. Furt tam bylo. Jak teď znám Kubu, mohu s jistotou tvrdit, že se držel pupeční šňůry a volal „hop, hop, hop, etě hop“.

V pondělí ráno jsem volala doktorovi a říkala, že jsem ASI těhotná. Řekl, že mám přijít odpoledne. Uklidňovala jsem se, že se rozhodnu podle toho, co mi poví. „Třeba mi potvrdí moji bakteriální teorii, spolknu pilulku a přestanu tak žrát.“

Pokusila jsem se doktorovi podsunout svoji teorii o bakterii. Koukal na mě pohledem „jasně, takové infekce tady mám často“ a řekl, ať si odložím. Sklesle jsem se ploužila ke koze a vylezla na ni. Srdce mi tlouklo tak, že to muselo být slyšet. „Teď to přijde. Teď se rozhodne o mém dalším životě.“

Doktor vyšetřoval, zkoumal, valil oči. Všechna krev se mi hrnula do hlavy a s ní tam určitě odplulo i srdce, protože mi pulzovala celá hlava. Doktor otočil monitor ke mně. Zavřela jsem oči. „No jen se podívejte, maminko.“ MAMINKO? Otevřela jsem oči. Bylo tam. Velké dítě. S hlavou, rukama, nohama, tělem a tlouklo mu srdíčko. Usmíval se a ukazoval mi vztyčený prostředníček.

Nebyla jsem schopna slova, slezla jsem dolů a oblékla se. Celou dobu jsem mlčela. Doktor něco říkal. Vůbec nevím co. Jako by jeho slova narážela do plexiskla a odrážela se někam pryč. Slyším jen „dítě“, „uvidíme se“, „gratuluji“. Podala jsem doktorovi ruku, řekla „děkuji“ a „na shledanou“ a odešla. Sestra mi před ordinací podala těhotenskou průkazku a usmívala se od ucha k uchu.

Byla jsem na ulici, šla jako ve snách a moc nevnímala. Měla jsem hrozný strach a volala mámě. Komu jinému. Ptala se mě na spoustu věcí. Jak je miminko velké, jestli je v pořádku, co se bude dít dál. Propukla jsem v hysterický pláč a přes vzlyky ze sebe vyrážela: „Mami, já nevím, já nic nevím. Co když to nezvládnu?“ Máma mě uklidňovala.

Postupně mi to docházelo. „Budu mít dítě. Vůbec jsem nebyla postavena před otázku ano či ne. Prostě budu.“ Zavolala jsem doktorovi, že vůbec nic nevím, a objednala se na druhý den.

Ptala jsem se ho na všechno možné a hlavně, zda je dítě v pořádku. Doktor mi řekl: „Když to ten malý chudák s vámi vydržel doteď, tak už to zvládne.“ Podle doktora jsem byla v patnáctém týdnu.

Další návštěvu mi naplánoval spolu s velkým ultrazvukem na další týden. Vyšetřoval mě specialista z FN Motol a oznámil mi, že na základě měření jsem v týdnu osmnáctém. „No, jestli to takhle půjde dál, mám to za dva měsíce za sebou,“ říkala jsem si.

„Tak jo. Jsem na začátku pátého měsíce. Někdo má na to všechno měsíců devět, já jich mám jenom pět. Jsem těhotná. Jsem sama. Budu máma. Co když to nezvládnu? Co když nás neuživím? Co když…“

Ale on si mě vybral. Jsem si tím jistá. Protože věděl, že to zvládnu.

A začala se psát naprosto nová kapitola mého života. Zrodilo se dítě jménem Kuba.

Těhotná jen pět měsíců? Proč ne!

Bydlela jsem s kamarádkou. Bylo tedy potřeba vyřešit bydlení. Na začátku května (v květnu jsem také konečně zjistila, že čekám kluka) jsme podaly výpověď z bytu a mě čekalo útrpné martyrium všech prohlídek. Postupně jsem se měnila na velkého, nateklého a funícího vorvaně. Konečně! Po měsíci a půl jsem našla vyhovující byt 2+kk.

Stěhovala jsem se na začátku osmého měsíce a mohu potvrdit, že je opravdu lepší vyhořet než se stěhovat. Bez rodiny a přátel bych to nikdy nezvládla. Sbalit věci ve starém bytě. Nakoupit nábytek pro dítě. Přestěhovat se. Připravit starý byt na malování. Už jste někdy viděli vorvaně lézt po oknech a oblepovat je zakrývací páskou?

Po týdnu v novém bytě jsem měla první návštěvu. Sousedku, co bydlela pode mnou. „Vytopila jste nás,“ oznámila mi. Snažila jsem se ji přesvědčit, že se určitě plete, ale po zhlédnutí velkého mokrého fleku u ní v bytě mi bylo jasné, že to neukecám. Druhý den nastoupil instalatér a rozkopal mi kuchyň. Seděla jsem na gauči, pozorovala, jak se mi byt měnil ve staveniště, a ukusovala z velké čokolády.

Další týden jsem byla pozvaná na rande naslepo. NA RANDE. V osmém měsíci. Říkala jsem si proč ne. Oblékla jsem se a vzala s sebou naši labradorku Seibn, abych ji pak nemusela venčit. Kolébala jsem se po chodníku. Vedro jako blázen. Lilo ze mě a potřebovala jsem čůrat. Šla jsem celé dvě minuty.

Dorazila jsem na místo určení, kde byla nízká kašna, ve které se koupaly děti. Řekla jsem muži ahoj a zeptala se, kam půjdeme. Seibn skočila mezi děti do kašny a nechtěla ven. Taky jí bylo vedro. Vlezla jsem pro ni, smekla se mi noha a zahučela jsem do kašny. Voda se valila ven. Muž přiskočil a pomáhal mi vstát. Seibn vyskočila z kašny a šli jsme. Všimla jsem si, že hrozně kulhá. Urazili jsme asi padesát metrů a kulhání se zhoršovalo. Rozhodla jsem, že se musím vrátit domů pro auto a pojedeme na veterinu. Požádala jsem muže, aby s ní chvíli počkal, že přijedu. A odkolébala jsem se pryč.

Na místo činu jsem se vrátila po čtyřiceti minutách!!! Muž si prý říkal, že je to zajímavá taktika úniku z rande, a přemýšlel, co bude dělat s nově nabytým psem. Omluvila jsem se, naložila Seibn a jely jsme přes celou Prahu na veterinu.

Tam jsem se dozvěděla nelítostný závěr. Má přetržený vaz v kolenu a musí hned na operaci. Doktor termín stanovil za dva dny.

Ještě ten den jsem měla kontrolu u svého doktora já. Viděl, v jakém jsem stavu, a měl o mě strach. Řekl mi, že kdyby se cokoli dělo, mám okamžitě přijet nebo jet do nemocnice.

Nastal den D a my vyrazily na veterinu. Veterinář vtipkoval, že mě když tak odrodí, jaký je v tom prý rozdíl. Napíchnul Seibí kanylu, já ji držela a uklidňovala. Následně jí podal uspávací látku a ona se mi složila v náručí. Propukla jsem v pláč, hladila ji. Doktor mě uklidňoval, že to bude dobré, že to zvládne. Bylo jí tehdy deset let a já měla z narkózy hrozný strach.

Po hodině a půl jsem si ji měla vyzvednout. Klepala se mi kolena. Chodbou se ke mně blížil doktor a usmíval se. Přežila to a operace se povedla. Pomohl mi ji naložit do auta a jely jsme domů. Tam už na nás čekal kamarád, aby mi s ní pomohl nahoru. Seibi měla na noze sádru a celé to snášela hrozně statečně. V noci mě ale probudil pláč. Jak jsem jindy vstávala z postele deset minut, vyskočila jsem jako srna a chvátala k ní. Chudák stála a přes sádru nevěděla, jak si má zpátky lehnout. Povalila jsem ji na sebe a ona mi sjela po břiše dolů.

Po dvou dnech jsem skončila v nemocnici já. Jela jsem tam sama autem a neměla s sebou nic sbaleno. Očekávala jsem jen kontrolu, ale nechali si mě tam pro riziko předčasného porodu. Ten stres se nějak podepsat musel. „No jo, ale co bude se Seibí?“ Byla jsem v koncích. Neměla jsem se na koho obrátit. Do toho mi psal muž z našeho povedeného rande. „No co, za zkoušku nic nedám.“ Požádala jsem ho o pomoc. Riskovala jsem, ale nic jiného mi nezbývalo.

Přijel do nemocnice, vzal si klíče od mého bytu a jel mi sbalit věci. Jelikož ale neměl řidičák, domluvil se s kamarádem. Měli sraz před nemocnicí. Vzali moje auto, které před nemocnicí stát nemohlo, a jeli zpět do bytu pro Seibn. Vzal si ji k sobě domů. Já vybalovala věci. Místo kalhotek jsem našla plavky. Jak roztomilé.

Po týdnu v nemocnici jsem šla na vyšetření. Kolébala jsem se chodbou, vstoupila do ordinace, doktor mi pomohl vylézt na kozu. Vyšetřoval mě, po chvíli řekl, že je vše v pořádku a mohu jít domů. Chtěla jsem samou radostí seskočit sama dolů. Vymrštila jsem nohu, abych se odrazila, a v tu chvíli jsem vší silou kopla doktora do hlavy. Spadly mu brýle a trochu se motal. Strašně jsem se omlouvala, ale nemohla jsem udržet smích.

Odcházela jsem v záchvatech smíchu a stále se omlouvala.

Konečně jsem byla doma. Vzala jsem auto a jela si pro Seibí. A protože se v Praze musí rodička zaregistrovat v porodnici okolo třináctého týdne, rozhodla jsem se rodit v Hradci Králové, odkud pocházím. Chtěla jsem tam být už celý devátý měsíc, tedy celý srpen.

Devátý měsíc aneb Vorvaň brzy praskne

Na začátku srpna a zároveň na začátku devátého měsíce jsem se stěhovala do Hradce k mámě. Tatínek mého bývalého spolužáka z gymnázia je přednosta hradecké porodnice, domluvila jsem se tedy s ním, že budu rodit tam.

Stěhování bylo super. Bylo asi 150 stupňů ve stínu. Aspoň mně to tak přišlo. Dorazila jsem s plným autem věcí, se psem, s činčilou a její obrovskou klecí. Naprosto vyřízená. Po cestě jsem stavěla na každé benzínce, a jednou jsem musela dokonce do křoví.

Další den jsem se šla ukázat do porodnice. Přišla jsem za sestrou do kartotéky a ta, na můj vkus až příliš hlasitě, říká: „Jo vy jste ta paní magistra z Prahy od pana přednosty?“ Červená až na zadku jsem se hloupě usmívala a kývla. Hůř už mě uvést nemohla. Upocená a ufuněná paní magistra z Prahy se šla představit vedoucímu porodních sálů. Musím říct, že od první chvíle až po konec (a já si opravdu myslela, že to bude můj konec) se o mě staral královsky.

Chodila jsem na kontroly každý týden. Jestli se před měsícem zdálo, že se Kuba chystá na svět, teď to naopak vypadalo, že tam zůstane do Vánoc. Termín jsem měla 27. srpna a 28. srpna jsem musela pracovně do Prahy. Měla jsem tam být v devět ráno. A omluvil by mě pouze fakt, že rodím. Domluvila jsem se s doktorem, že se u něj stavím ráno o půl šesté a on mi poví, zda budu dnes rodit. Vyšetřoval mě a řekl, že to teď na porod nevypadá, ale co není teď, může být za hodinu. A hlavně v žádném případě nechce slyšet, že do Prahy a zpět řídím sama.

Já byla v klidu. Měla jsem v hlavě propracovaný scénář, jak budu rodit na dálnici. Úplně jsem si to představovala jako v nějakém šíleném filmu, kdy mě kolemjedoucí odrodí na zadní sedačce auta. V Praze dopadlo vše nad očekávání dobře a mohla jsem se vrátit. Díkybohu 2v1.

To byl čtvrtek. Říkala jsem Kubovi, že je moc hodný, ale že teď už teda klidně může ven. Večer jsem se radovala u zrcadla, jak mám břicho krásně spadlé dole. Do rána se ale zase „vcuclo“ nahoru. Tak jsme v neděli vyrazili na houby. Ve složení já, moje máma a muž z povedeného rande, který za mnou přijel.

Po mechu jsem skoro běhala, byla to nádhera. Nemohli jsme ale nic najít, tak jsme rozhodli, že přejdeme silnici a podíváme se do lesa naproti. V cestě nám stál ale příkop. A překonat příkop pro vorvaně není jen tak. Máma přeskočila na druhou stranu. Já se rozběhla, odrazila a skončila na dně příkopu. Máma mě tahala za ruce, muž tlačil za zadek. Přesně takhle tahali dědek s bábou řepu. Paní jedoucí kolem nás na kole z něj málem spadla, jak se smála.

Našli jsme pár hub a zamířili do restaurace. Kam se mnou taky jinam. Jako obvykle jsem měla hlad, a i když jsem asi desetkrát čůrala v lese, potřebovala jsem zase. Tak jak se mi krásně běhalo po mechu, tak mě druhý den bolely i vlasy. Odpoledne jsem zamířila do porodnice (podotýkám, že to ten týden bylo již poněkolikáté), že je to určitě tady. Doktor mě poslal domů, že ještě ne. Přála jsem si: „Kéž by mi tak praskla voda, abych to poznala“.

O půl čtvrté ráno jsem se probudila, že musím na záchod, jak jinak. Rozespale jsem se tam ploužila. Při návratu do postele jsem si říkala: „Ježiši, já snad pořád čůrám.“ Došla jsem zpátky na záchod a nic. V tom mě to trklo a probudila jsem se. Ale bylo půl čtvrté ráno. Kdybych vzbudila mámu a byl to zase planý poplach, zabila by mě. Hodinu jsem googlovala, zda mi praskla voda, nebo ne. O půl páté jsem se odhodlala, šla za mámou a řekla jí, že mi ASI praskla voda. Máma vyskočila.

Volala jsem muži, který spal na hotelu, že už je to asi tady, a chtěla se jít umýt. Fakt nevím, jak to udělal, ale do deseti minut byl u nás. Mně těch deset minut trvalo, než jsem vlezla do vany.

Do porodnice jsme vyrazili okolo půl šesté, kdy byl muž už extrémně nervózní, že se fakt nemusím malovat. Byla jsem tam už stará známá firma, tak na mě sestra hned vyrukovala, že chce důkaz. No, neměla jsem ho. Chytře jsem se šla vyčůrat ještě, než jsme zaklepali na dveře. Po vyšetření ale bylo jasné, že už je to tady. Fakt mi spadl kámen ze srdce, už jsem si sama připadala trochu jako hysterka.

Říkala jsem si, jaká je to pohoda, že mě ani nic moc nebolí, co s tím jako všichni nadělají. Kolem desáté dopoledne přišly první bolesti. Jelikož se ale zatím nic zásadního nedělo, ležela jsem na pokoji intenzivní péče s dalšími dvěma maminkami. Pomalu se mi začínaly rozjíždět kontrakce, ale stále jsem vtipkovala na Facebooku. Poslední zpráva tam ode mě přišla kolem šesté večer. Od té chvíle jsem psala střídavě jen mámě a muži, že určitě umřu, že je to jisté. Že prostě umřu. V sedm večer jsem se odebrala do sprchy. Hlavně proto, že mi bylo hloupé řvát před maminkami, které ležely na pokoji se mnou.

Stála jsem (spíše se hroutila) ve sprše. Mlátila jsem pěstí do zdi: „Pojď ven, prosím, pojď ven,“ křičela jsem a přesvědčovala se, že to přes tekoucí vodu určitě není slyšet. Samozřejmě že ty maminky, které tam se mnou ležely ráno, tam již nebyly. „Jak to, že všechny rodí a já ne? Teď jsem na řadě JÁ. Kubo, PROSÍM, teď není čas na žerty.“ V devět večer přišel doktor, vyšetřil mě a oznámil, že budu rodit nejdříve druhý den odpoledne. Asi jsem omdlela.

Sestry poslaly mámu a muže domů. Oni totiž stále čekali na chodbě. Psala jsem po sto padesáté prvé mámě, že UMÍRÁM. Máma mě dohnala k tomu, ať už konečně zavolám vedoucímu porodních sálů, aby mi něco dali. Volala jsem mu. Ubezpečil mě, že to zařídí. Po pěti minutách jsem si to ale rozmyslela a napsala mu, že už nic nechci, ale ať to dítě ze mě VYNDAJÍ, že mu to zaplatím, nebo věnuji ledvinu. Nechala bych si uříznout i levou ruku. V mžiku mi odepsal, že se nemusím bát, že právě volal do porodnice a jdu na akutního císaře pro nepostupující porod.

Přiběhla sestra s papíry, které jsem musela podepsat. Odešla a já ty papíry začala číst. Dodnes nevím proč. Za dvě minuty byla sestra zpět a ptala se, zda mám podepsáno. Říkám, že to čtu. „Tak buď si to přečtete, nebo z vás vyndáme dítě,“ konstatovala sestra. „Kde to mám podepsáááááááát?“ Další kontrakce. Možná jsem podepsala souhlas s darováním ledviny.

Odevzdala jsem jí papíry, obvázala mi nohy. Bylo 21:18. Psala jsem muži, že když tu nebudou do deseti minut, už nás dnes nestihnou. Po pár dnech mi vyprávěl, jak to probíhalo.

Muži pípla SMS. Byla dost zmatená. „10 mnut nwmicnicw. Rpdim. Nebp az zutra.“ Pochopil a běžel pro moji mámu. Ta se během deseti vteřin oblékla a společně utíkali k autu. Strašně pršelo a oni doběhli suší. Běželi tak rychle, že probíhali mezi kapkami deště. Máma jela jako Fittipaldi. Za osm minut od pípnutí SMS byl muž v zeleném obleku na místě. Já už to ale nevím.

Kuba se narodil ve 21:43. Celou půl hodinu, co mě šili, byl muž s ním a choval ho. Přestože spolu již dlouho nejsme, nikdy mu nepřestanu být vděčná, že Kuba nebyl v prvních minutách svého života sám.

Muž stál s dítětem u mé hlavy a čekal, až mě sestra probudí. „Haló, maminko, probuďte se,“ něžně se mnou klepala. Zkoušela to asi pětkrát, neúspěšně. Přišel doktor, zaklepal se mnou pořádně: „Maminko, vstávat, něco tu pro vás mám.“ Otevřela jsem oči. Sestra vzala muži dítě a přiložila ho na mě. Pamatuji si, že jsem měla pocit, že váží asi padesát kilo. Sestra ho na mně držela a já prý mumlala: „Hmmm, kukuřička už je dopečená, to je ale pěkná kukuřička.“ Opravdu nevím, zda se mi zdálo o popcornu nebo co... Po chvíli mi ho sestra vzala a nesla ho pryč. „Kam ho nesete, proč mi ho berete?“ řvala jsem hystericky a snažila se slézt z postele. Při pohybu jsem ale znovu usnula. Nic z toho si nepamatuji. Jen to, jak ho na mě poprvé položili.

Vzbudila jsem se na JIPce. A stále dokola se ptala, zda je v pořádku a má všechny součástky. Sestra se smála a podesáté mi řekla, že ano. O půl páté ráno mi ho přinesli na kojení. Konečně při mém plném vědomí.

Držela jsem v náručí ten malý uzlíček. Spokojeně si mlaskal. „Tak jo. Zvládli jsme to. Je tu a je nádherný. Nejkrásnější na světě.“

Slibovala jsem mu, že udělám vše, co bude v mých silách, aby prožil nádherný a spokojený život.

DĚKUJI TI, ŽE JSI ZE MĚ VYLEZL. JSEM MÁMA.

Co je největší bolest na světě?

Všichni určitě víte, že se od nepaměti řeší, co je největší bolest. Zda porod, nebo kopanec do varlat. Muži samozřejmě zastávají jasné stanovisko, že kopanec. Já bych si tím nebyla tak jistá. Ale až mi někdo ukáže muže, kterého někdo kopal sedmnáct hodin v kuse, jsem ochotná s ním o tom vést diskuzi.

Já jsem měla před porodem od ortopeda napsáno, že by mi doporučoval rodit císařským řezem. V porodnici mě vedoucí porodních sálů přesvědčil, že bych to měla zkusit normálně, že je to úžasný a nezapomenutelný zážitek. Měl z poloviny pravdu. Nezapomenutelné to opravdu je.

Do karty mi napsal „pacientka preferuje porod spontánní cestou“. Teď už pacientka ví, že jí asi sedlo mléko na mozek. Jedno se mi ale musí nechat – pokusila jsem se.

Císařský řez ale také není žádný med. Celkově je to nedomyšlené. Ať tak či tak, bolest je to neskutečná. Ty, které rodily normálně, mají alespoň tu výhodu, že se jim při aktu samotném vyplavil hormon, kterému se pravdivě říká hormon zapomnění. Mně se nevyplavilo nic, a kdykoli jedu okolo nemocnice, naskakuje mi husí kůže.

Druhý den po porodu mi do pokoje naběhla sanitářka a zavelela: „Vstávat, jdeme do sprchy.“ Byla jsem přesvědčena, že žertuje, protože já už z postele nikdy nevstanu. „Chcete, abychom vám přivezli na pokoj dítě? No tak. Tak vstávat,“ velela rezolutně a chytla mě v podpaží. Táhla mě do sprchy, omdlévala jsem bolestí. Narvala mě do sprchového koutu a zavelela, že si mám sprchovat obvaz. Poslušně jsem sprchovala. Ani jsem nevěděla proč. Po chvíli jsem to zjistila. Sanitářka jedním škubnutím obvaz strhla. Zařvala jsem „do prd…….“ a omdlela.

Probudila jsem se v posteli. Sanitářka nade mnou stála, usmívala se a řekla: „No vidíte, jak jste to krásně zvládla.“ Jo, úplná hrdinka.

Ve dvě odpoledne mi přišla na pokoj návštěva, Kubův táta. Díky tomu, že jsem tam nebyla sama, mi sestra Kubu dovezla. Byl nádherný, úplně jsem se rozplývala. Samozřejmě ležíc v posteli. Řekla jsem si, že se musím vzmužit (opravdu nevím, proč se používá tohle slovo). Vstala jsem s hekáním z postele a šla ho zkusit přebalit. Bože, byl tak malinký. Měla jsem hrozný strach, že mi jeho noha zůstane v ruce.

Po dvou dnech, kdy jsem na příkaz doktora zkoušela vstávat a chodit, jsem ho měla poprvé přes noc na pokoji. Spinkal jako andílek. Takhle hodné dítě jsem si nemohla ani namalovat. Najednou začal kašlat. „Panebože, on se dusí, on se dusí.“ Vyskočila jsem z postele, strhla na zem peřinu, zamotala se mi do ní noha a já spadla. Okamžitě jsem vyskočila, vyndala jsem Kubu z postýlky, vzala ho do náruče a jedním skokem jsem byla u telefonku a zvonila jako šílená na sestry. Nic mě nebolelo. Zajímavý to jev. Nic se mu nedělo. Sestra mi řekla, že si jen trochu zakašlal. Vzala mi ho a spícího ho uložila do postýlky. A já se s hekáním vracela do postele. „Bože, to je bolest.“

Pátý den nás propouštěli. Několik týdnů před porodem jsem řešila, co mu na tento slavnostní okamžik obleču. Lépe jsem vybrat nemohla. Pruhovaný overal, žlutá čepička s šíleně dlouhou šňůrkou, žluté bačkůrky. Vypadal jako vosa a já propukla v hrozný smích. Klepalo se mi břicho a nevěděla jsem, zda brečím bolestí nebo smíchy. Chudák malý. Co jsem mu to provedla.

Kráčela jsem chodbou pyšně jako páv, že jsem to tak úžasně celé zvládla (do teď jsem o tom přesvědčena a nic jiného si nepřipouštím), a jeli jsme domů. Tam na nás čekala Seibn. Měla jsem z toho trochu obavy, proto jsem měla připravený pytel piškotů. Nasypala jsem je Kubovi do vajíčka a představila je. Proběhlo to skvěle: Seibí sežrala piškoty a Kuba se stal řádným členem smečky.

Byli jsme doma, naprosto šťastní, že jsme spolu a už nás nikdy nic nemůže rozdělit.

Jsem pracující máma

Jak jsem psala, ještě den po termínu jsem jela pracovně do Prahy. Pak jsem si řekla, že by bylo dobré si už konečně zabalit tašku do porodnice. Připravila jsem si diář, blok s pracovními poznámkami, nabíječku na telefon, počítač… Já byla opravdu přesvědčená, že tam budu pracovat. A i bych pracovala, kdybych neměla břicho rozpárané jako ten vlk z Červené Karkulky. Notebook jsem otevřela jednou. Postavila jsem ho na skříňku a stála jsem u něj, protože to byla jediná poloha, jak to alespoň trochu šlo. Na břicho jsem si ho položit nemohla a sednout si k němu taky ne. Vydržela jsem u něj stát po celou dobu odpovědi na jeden email. Byl hrozně dlouhý. Jednovětný.

Pak jsem počítač zavřela a dala si od práce na chvíli pauzu. Kuba se narodil v pondělí večer a já jsem začala znovu pracovat až následující pondělí.

Prvních pár měsíců Kubova života jsem kromě práce řešila takové ty klasické věci. Kojení – nejde to – laktační poradkyně – stále to nejde – Kuba má hlad – nepřibírá – já jsem ve stresu, že nedokážu nasytit dítě – tím mám méně mléka a tak stále dokola. Pak samozřejmě bolení břicha, permanentně poblité oblečení, schnoucí prádlo po celém bytě… Vynálezci sušičky by se měl postavit pomník a hlavně by ji měla každá rodička vyfasovat při odchodu z porodnice.

Víte, co teď zpětně nechápu? Že jsem si stěžovala na to, jak je těžké pracovat s miminem. Vždyť to byl ležák, do ničeho mi nekecal, nevyskakoval z kočárku a vlastně pořád jen spal. Maximálně jsem byla trochu nevyspaná, ale to jsem pořád. Co je to spánek, už pořádně ani nevím. Ono je to tak ale se vším. Člověk si uvědomí, co měl, až když o to přijde.

Kuba se mnou chodil na všechny pracovní akce, absolvoval stání u soudu, velkou konferenci, všechna pracovní jednání a další jednotlivé akce. Byla to naprostá pohoda. Že o tuto pohodu pomalu přicházím jsem si začala uvědomovat při jedné pracovní schůzce. Dodnes nechápu, proč jsem potvrdila, že pravé poledne mi nedělá žádný problém. Seděli jsme s klientkami u stolu v restauraci a Kuba v jídelní židličce pozoroval okolní dění. Celé tři minuty. Následně se začal velmi hlasitě hlásit o oběd. Měla jsem s sebou skleničku s nějakou oranžovou hmotou. Nejspíš to bylo kuře s mrkví. Poprosila jsem číšníka, aby ji lehce ohřál. Na Kubův vkus to trvalo příliš dlouho a své rozladění dával značně najevo. Uklidnil se ve chvíli, kdy se k jeho otevřené puse blížila plná lžička oné oranžové hmoty. Klientky se smály už ve chvíli, kdy viděly, že Kuba neotvírá pusu jako normální dítě. On odklápěl celý vršek hlavy. To má po mně. Moje máma mi vždycky říkala, že mám pusu jako vrata do stodoly. Kuba si pomlaskával, plnou pusu mrkve, blížila jsem se k němu s další lžičkou, vložila mu ji do úst a on v tu chvíli mohutně kýchnul. Dámy dostaly záchvat smíchu. Omlouvala jsem se a mířila se upravit na toalety. Když jsem se viděla v zrcadle, vybuchla jsem smíchy taky. Byla jsem oranžová od hlavy k patě. Celý obličej kropenatý, na vlasech mrkvový přeliv.

Ovšem opravdu jasné znamení, že už to bez pomoci nepůjde, přišlo přesně v den Kubových prvních narozenin. Byla jsem s ním v restauraci, na pracovní schůzce s klientkou, která mi po hodině řekla, že nás má oba moc ráda, že s námi klidně někdy půjde do dětské herny a bude se tam válet na koberci nebo v kuličkách… Ale ať Kubu na pracovní jednání už nikdy neberu, protože během poslední hodiny řekla dvě věty. Vůbec se mě to nedotklo, měla totiž pravdu. Když jsem ho nechytala lezoucího u vedlejších stolů, upozorňoval na svou přítomnost velmi důrazně a hlásil se o své právo na pozornost.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dítě jménem Kuba.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.