Tales of the Peculiar

K vydání připravil a poznámkami opatřil Millard Nullings

Ilustroval Andrew Davidson

Copyright © Syndrigast Publications, 2016

Translation © Bronislava Grygová, 2017

Vytištěno v malém stanu nomádů v poušti Lop, některým známé pod jménem Lobnor, která se táhne východně podél úpatí hory Kuruk-tag k dříve hraniční Tarimské pánvi v ujgurské autonomní oblasti Sin-ťiang a je téměř dokonale vodorovná.

Svázáno za velké peníze v zařízení hluboko pod zemí, jehož vchod nacházející se mezi Fish Street Hill a Pudding Lane v Londýně byste se – pro vlastní bezpečnost – neměli ani pokoušet najít.

Bdělou korekturu provedly dvě hlavy Patricie Panopticotové s pěti očima.

„Caesar non supra grammaticos.“

Prosím nekopírovat, nekrást ani nedělat na stránkách této knihy oslí uši. Prosím, nepoužívejte tuto knihu jako tácek ani jako dveřní zarážku. Prosím, nečtěte třetí příběh této sbírky nahlas pozpátku.

Vydavatel není zodpovědný za to, co by se mohlo stát.

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-150-1

ISBN mobi 978-80-7565-156-3

Věnováno Almě LeFay Peregrinové, která mě naučila milovat příběhy.

M. N.

Milý čtenáři,

kniha, kterou držíš v rukou, je určena pouze pro podivné oči. Pokud náhodou nepatříš mezi abnormální – jinými slovy, pokud se uprostřed noci nevznášíš nad lůžkem, protože ses zapomněl připoutat k matraci, pokud ti z dlaní nešlehají plameny v nevhodnou dobu či pokud nežvýkáš potravu v ústech na týlu hlavy – pak prosím ihned vrať tuto knihu tam, kde jsi ji našel, a zapomeň, žes ji vůbec někdy viděl. Bez obav, o nic nepřijdeš. Jsem si jist, že příběhy v této knize bys shledal pouze divnými, znepokojivými a rozhodně ne dle tvého vkusu. A navíc, tebe se se netýkají.

Velmi podivně tvůj

Vydavatel

Předmluva

Pokud jste podivného vyznání – a jestliže jste dočetli až sem, pak upřímně doufám, že ano – pak tato kniha žádný úvod ani nepotřebuje. Tyto příběhy vás formovaly a byly milovanou součástí vaší výchovy, během dospívání jste je četli a slyšeli předčítat tak často, že ty oblíbené umíte nazpaměť. Pokud ovšem patříte k těm nešťastníkům, kteří svou podivnost objevili až teď, anebo kteří vyrůstali v podmínkách, kde nebyla podivná literatura k dostání, nabízím vám tento stručný úvod.

povídky podivných jsou sbírkou našeho nejoblíbenějšího lidového vyprávění. Odnepaměti se předávaly z generace na generaci a každý příběh je zčásti historií, zčásti pohádkou a zčásti mravním ponaučením určeným mladým podivným. Tyto povídky pocházejí z různých částí světa, z ústních i písemných tradic, a během let prošly pozoruhodnými proměnami. Přetrvaly tak dlouho, protože jsou milovány pro svou hodnotu jako příběhy, ale jsou i něčím mnohem víc. Jsou rovněž nositeli tajných vědomostí. Na stránkách této knihy jsou zakódována místa skrytých smyček, tajné identity jistých významných podivných a další informace, které by mohly napomoci přežít podivným v tomto nepřátelském světě. Já bych to měl vědět: Povídky jsou tím důvodem, že jsem naživu a píši teď tato slova. Zachovaly nejen můj život, ale i životy mých přátel a naší milované ymbryny. Já, Millard Nullings, jsem živým důkazem trvalé užitečnosti těchto příběhů, i když byly napsány před mnoha lety.

Proto jsem zasvětil svůj život jejich uchování a šíření a vzal jsem na sebe nelehký úkol editora a redaktora tohoto zvláštního vydání Povídek. Není ani zdaleka vyčerpávající či úplné – vydání, s nímž jsem jako čtenář vyrůstal já, bylo slavné neskladné dílo o třech svazcích, které dohromady vážily víc než moje přítelkyně Bronwyn – ale příběhy v něm zahrnuté jsou mými nejoblíbenějšími a já jsem si dovolil opatřit je poznámkami, které je uvádějí do historického kontextu tak, aby podivní kdekoliv na světě měli prospěch z mé moudrosti. Rovněž doufám, že toto vydání, které se dá snáze přenášet než ta předchozí, bude příjemným společníkem na vašich cestách a při vašich dobrodružstvích a bude pro vás stejně užitečné, jak bylo kdysi užitečné pro mě.

Přeji vám tedy potěšení při četbě těchto Povídek – nejlépe za chladného večera u praskajícího krbu a s podřimujícím chmůrvědem u nohou – ale nezapomínejte ani na to, že obsahují tajné informace, a pokud je musíte číst nahlas (což osobně velmi doporučuji), ujistěte se, že vaši posluchači jsou podivní.

Millard Nullings, Esq., EdD, MBCh

Báječní kanibalové

Podivní z vesnice Bažinblata žili velmi skromně. Farmařili, a i když neměli módní věci a bydleli v chatrných domcích z rákosu, těšili se dobrému zdraví, byli veselí a nic jim nechybělo. V zahradách sklízeli bohatou úrodu, v potocích tekla čistá voda a i jejich skromná obydlí působila jako luxus, protože počasí v Bažinblatech bylo tak mírné a vesničané tak oddaní své práci, že mnozí z nich po dlouhém dni hrabání jednoduše ulehli a spali ve svých močálech.

Nejoblíbenějším obdobím roku byly žně. Vesničané pracovali celé dny a sbírali ty nejlepší bahenní rostliny, jaké v tu sezónu v močále vypěstovali, svazovali je do otepí a naložili na bryčky tažené osly a vezli svou úrodu na trh do Chrtíkova, což byla pětidenní pouť, a prodali, co se dalo. Nebylo to snadné. Rostliny z bažin byly drsné a rozdíraly jim ruce. Oslíci byli mrzutí a rádi kousali. Cesta na trh byla samá jáma a plná zlodějů. Při žních docházelo často k tragickým nehodám, jako když farmář Pullman v zajetí příliš horlivé sklizně usekl kosou nohu svému sousedovi. Soused, farmář Hayworth, se pochopitelně naštval, ale Bažinblaťané byli tak laskaví lidé, že vše bylo brzo zapomenuto. Peněz, které na trhu získali, bylo málo, ale stačily na nákup základních potřeb i kousku skopové kýty a s touto vzácnou pochoutkou coby zlatým hřebem pak pořádali bouřlivé oslavy, které trvaly několik dní.

Toho roku, právě když oslavy skončily a vesničané se chystali vrátit ke své dřině v bažinách, přijeli tři cizinci. Do Bažinblat přijížděli návštěvníci jen zřídka, jelikož to nebylo zrovna místo, které by lidé chtěli vidět, a zcela jistě tu nebyli nikdy hosté jako tito: dva muži a dáma, oblečení od hlavy až po paty v přepychovém brokátu a sedící na třech nádherných arabských koních. Avšak i přes zjevné bohatství byli tito návštěvníci kost a kůže a kymáceli se unaveně ve svých drahokamy pošitých sedlech.

Vesničané se kolem nich zvědavě seběhli, podivovali se jejich krásným šatům a koním.

„Nepřibližujte se k nim příliš!“ varovala je farmářka Sally. „Vypadají, že jsou nemocní.“

„Cestujeme na pobřeží Pokorova^1,“ vysvětlil jeden z návštěvníků, muž, který se jako jediný jevil dost silný na to, aby byl schopen mluvit. „Před několika týdny nás přepadli bandité. Sice jsme jim utekli, ale ztratili jsme se. Od té doby se stále pohybujeme v kruzích a hledáme starou Římskou cestu.“

„Kdepak tady a Římská cesta,“ řekla farmářka Sally.

„Či snad pobřeží Pokorova,“ přidal se farmář Pullman.

„Jak je to daleko?“ zeptal se cizinec.

„Šest dní jízdy,“ odpověděla farmářka Sally.

„Tak dlouho nevydržíme,“ řekl muž zasmušile.

Vtom se dáma oblečená v hedvábí sesula ze sedla na zem.

Bažinblaťané, navzdory obavám z nemoci přemožení soucitem, vzali dámu i její společníky do nejbližšího domu. Dali jim vodu a udělali pohodlí na lůžku ze slámy a tucet vesničanů se shromáždilo kolem hostů a nabízelo jim pomoc.

„Dejte jim pokoj!“ řekl farmář Pullman. „Jsou vyčerpaní, potřebují si odpočinout!“

„Ne, potřebují doktora!“ namítla farmářka Sally.

„Nejsme nemocní,“ řekl muž. „Máme hlad. Zásoby nám došly už déle než před týdnem a od té chvíle jsme neměli v ústech.“

Farmářka Sally se divila, proč si tak bohatí lidé prostě nekoupili něco k jídlu od těch, co potkali po cestě, ale byla příliš zdvořilá, než aby se zeptala. Namísto toho poručila několika chlapcům, aby běželi a přinesli misky s polévkou z plevele a chléb z prosa a to, co zbylo ze skopového po oslavě – ale když to všechno prostřeli před hosty, ti odmítli jíst.

„Nechci být neslušný,“ řekl muž, „ale my tohle nejíme.“

„Vím, že je to skromná hostina,“ řekla farmářka Sally, „a vy jste nejspíš zvyklí na královské hody, ale tohle je všechno, co máme.“

„Tak to není,“ odpověděl muž, „obiloviny, zelenina, zvířecí maso – naše tělo je jednoduše nedokáže zpracovat. A kdybychom se přinutili to sníst, budeme ještě zesláblejší.“

Vesničané byli zmatení. „Když nemůžete jíst obiloviny, zeleninu ani zvířata,“ spustil farmář Pullman, „co tedy můžete jíst?“

„Lidi,“ odpověděl muž.

Všichni, co se shromáždili v tom malém domku, o krok ustoupili.

„Chcete tím říct, že jste… kanibalové?“ zeptal se farmář Hayworth.

„Narodili jsme se tak, ne že bychom si to zvolili,“ odpověděl muž. „Ale, ano, jsme.“

Začal vyplašené Bažinblaťany ujišťovat, že jsou civilizovaní kanibalové a nikdy nezabíjejí nevinné lidi. Oni a jim podobní uzavřeli s králem dohodu, podle které slíbili, že nikdy neunesou a nesní člověka proti jeho vůli, a na oplátku jim bylo povoleno, aby si za závratnou cenu kupovali odseknuté údy obětí nehod a těla oběšených kriminálníků. To byl celý jejich jídelníček. Teď jsou na cestě do Pokorova, protože tohle místo v Británii se pyšní největším počtem nehod a největším počtem oběšených zločinců, takže potravy je tam relativně hojnost – i když ne zrovna nadbytek.

I když v oněch dobách byli kanibalové bohatí, skoro pořád hladověli. Důsledně dodržovali zákon, a tak byli odsouzeni žít v neustálé podvýživě, navždy mučení apetýtem, který mohli jen zřídka uspokojit. A zdálo se, že kanibalové, kteří přijeli do Bažinblat, už vyhladovělí a vzdálení mnoho dní od Pokorova, jsou nyní odsouzeni zemřít.

Kdyby se tohle všechno dozvěděli lidé z jakékoli jiné vesnice, ať už podivní či ne, pokrčili by rameny a nechali by kanibaly o hladu. Ale občané Bažinblat měli soucitu až nadmíru, a proto nikoho nepřekvapilo, když farmář Hayworth udělal belhavý krok o berlích vpřed a řekl: „Náhodou jsem před pár dny přišel o nohu. Odhodil jsem ji do močálu, ale určitě ji zase najdu, pokud ji už nesežrali úhoři.“

Kanibalům se rozzářily oči.

„Vy byste to pro nás udělal?“ řekla kanibalka a odhrnula si dlouhé vlasy z vyhublé tváře.

„Přiznávám, že je to trochu divný pocit,“ řekl Hayworth, „ale nemůžeme vás nechat jen tak zemřít.“

Ostatní vesničané souhlasili. Hayworth se odbelhal k bažině a našel svou nohu, odehnal úhoře, kteří ji okusovali, a přinesl ji kanibalům na podnose.

Jeden z kanibalů podával Hayworthovi měšec s penězi.

„Co je to?“ zeptal se Hayworth.

„Platba,“ odpověděl kanibal. „Stejná částka, jakou nám účtuje král.“

„To nemohu přijmout,“ odmítl Hayworth, ale když se snažil měšec vrátit, kanibal si dal ruce za záda a usmál se.

„Je to fér,“ řekl. „Zachránil jste nám život!“

Když se kanibalové pustili do jídla, vesničané se zdvořile odvrátili. Farmář Hayworth otevřel měšec, podíval se dovnitř a trochu zbledl. Bylo tam víc peněz, než kdy v životě viděl.

Příštích několik dní kanibalové jedli a nabírali sílu, a když byli konečně připraveni vydat se opět na cestu na pobřeží Meeku – tentokrát správným směrem – všichni Bažinblaťané se seběhli, aby se s nimi rozloučili. Když kanibalové spatřili farmáře Haywortha, všimli si, že kráčí bez berlí.

„Tomu nerozumím!“ řekl jeden z kanibalů udiveně. „Myslel jsem, že jsme vaši nohu snědli!“

„Taky že snědli!“ řekl Hayworth. „Ale když podivní z Bažinblat přijdou o končetinu, naroste jim nová.“2

Kanibal se zatvářil udiveně, jako by chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Nasedl na koně a odjel spolu s ostatními.

Týdny míjely. Život v Bažinblatech se vrátil do normálu, pro všechny až na farmáře Haywortha. Byl roztržitý a během dne se často opíral o hrábě a hleděl kamsi za bažiny. Přemýšlel o měšci s penězi, který ukryl do díry. Co si s nimi počne?

Jeho přátelé přicházeli s různými návrhy.

„Mohl by sis koupit skříň plnou krásných šatů,“ navrhl farmář Bettelheim.

„Ale co bych s nimi dělal?“ odpověděl farmář Hayworth. „Celý den pracuju v bažině, jen bych je zničil.“

„Můžeš si koupit celou knihovnu dobrých knih,“ navrhl farmář Hegel.

„Jenže já neumím číst,“ řekl Hayworth, „ani nikdo jiný v Bažinblatech.“

S nejbláznivějším nápadem přišel farmář Bachelard. „Mohl by sis koupit slona,“ řekl, „a dopravovat na něm všechnu naši úrodu na trh.“

„Jenže slon by sežral celou úrodu dřív, než bych ji stačil prodat!“ odpověděl Hayworth, který už začínal být podrážděný. „Kdybych jen mohl něco udělat se svým domem. Rákos před větrem moc neochrání a v zimě tam fouká.“

„Mohl bys ty peníze použít na obložení zdí,“ řekl farmář Anderson.

„Nebuď blázen,“ ozvala se farmářka Sally. „Prostě si pořiď nový dům!“

A přesně to také Hayworth udělal: postavil si dům ze dřeva, úplně první v Bažinblatech. Byl malý, ale bytelný a chránil před větrem, a měl dokonce dveře, které se otvíraly a zavíraly zavěšené na pantech. Farmář Hayworth byl velice pyšný a celá vesnice mu ten dům záviděla.

O několik dní později přijela další skupina návštěvníků. Byli čtyři, tři muži a jedna žena, a protože měli na sobě krásné šaty a seděli na arabských koních, vesničanům bylo okamžitě jasné, s kým mají tu čest – s kanibaly dbalými zákonů z pobřeží Pokorova. 3 Ovšem tito kanibalové nevypadali, že by hladověli.

Vesničané se znovu seběhli a obdivovali je. Kanibalka, která měla na sobě košili ušitou zlatými nitěmi, kalhoty s knoflíky z perel a vysoké boty zdobené liščí kožešinou, řekla: „Před několika týdny navštívili vaši vesnici naši přátelé a vy jste jim prokázali velkou laskavost. Protože nejsme na laskavost zvyklí, přijeli jsme vám osobně poděkovat.“

A kanibalové sesedli z koní, uklonili se Bažinblaťanům a pak šli a s každým si potřásli rukou. Vesničané byli udiveni tím, jak jemnou mají kanibalové kůži.

„Ještě něco, než odjedeme!“ řekla kanibalka. „Slyšeli jsme, že máte jedinečný dar. Je to pravda, že vám ztracené údy znovu dorostou?“

Vesničané jim řekli, že je to pravda.

„V tom případě,“ pokračovala žena, „pro vás máme skromný návrh. Končetiny, kterými se živíme na pobřeží Pokorova, bývají málokdy čerstvé, a shnilé jídlo nás už nebaví. Neprodali byste nám něco z vašich údů? Samozřejmě vám štědře zaplatíme.“

Otevřela tlumok pod sedlem a ukázala jim hromadu peněz a drahokamů. Vesničané poulili oči na peníze, ale cítili se nejistě a odvrátili se a začali si mezi sebou šeptat.

„Nemůžeme prodávat naše končetiny,“ uvažoval farmář Pullman. „Potřebuji nohy k chůzi!“

„Tak prodej jenom svoje ruce,“ navrhl farmář Bachelard.

„Ale ruce potřebujeme na přehrabování v močálu!“ namítl farmář Hayworth.

„Když nám za naše paže zaplatí, nebudeme muset už nic pěstovat,“ řekl farmář Anderson. „Stejně si farmařením skoro nic nevyděláme.“

„Nepřipadá mi to správné takhle se prodávat,“ řekl farmář Hayworth.

„Tobě se to snadno řekne!“ ozval se farmář Bettelheim. „Máš dům ze dřeva!“

A tak vesničané uzavřeli s kanibaly obchod: praváci jim prodají levou ruku a leváci pravou, a jakmile jim dorostou, prodají jim je zase. Tak budou mít stálý zdroj příjmu a nebudou už muset trávit dny hrabáním ani snášet dřinu o žních. Zdálo se, že jsou s tím všichni spokojeni, až na farmáře Haywortha, kterému se hrabání v bažinách líbilo a mrzelo ho, že se vesnice vzdává svého tradičního obchodu, i když nebyl zrovna výnosný ve srovnání s prodejem končetin kanibalům.

Ale farmář Hayworth s tím nic nemohl dělat, a tak bezmocně přihlížel, jak všichni jeho sousedé zanechávají farmaření, nechávají své bažiny ležet ladem a usekávají si paže. (Jejich zvláštností bylo, že to moc nebolelo a paže se uvolnily docela snadno, jako ocas ještěrky.) Za peníze, které si tak vydělali, nakupovali potraviny na trhu v Chrtíkově – skopová kýta se stala spíše každodenním jídlem než pochoutkou jednou do roka – a stavěli si domy ze dřeva, jako byl ten, který měl farmář Hayworth. Samozřejmě že každý chtěl mít dveře s panty. Pak si farmář Pullman postavil dům se dvěma patry a za chvíli chtěl dům s dvěma patry každý. Pak si farmářka Sally postavila dům se dvěma patry a se sedlovou střechou a brzy chtěli všichni dům se dvěma patry a sedlovou střechou. Pokaždé když vesničanům narostly nové paže, usekli je a prodali znovu a peníze použili na přístavbu svých domů. Nakonec byly domy tak veliké, že mezi nimi nebylo skoro žádné místo a z návsi, která bývala rozlehlá a otevřená, se stala úzká ulička.

Farmář Bachelard byl první, koho napadlo řešení. Koupí si velký pozemek na kraji vesnice a vystaví si tam nový dům, ještě větší než je ten současný (který měl, mimochodem, troje dveře na pantech, dvě patra, sedlovou střechu a verandu). Někdy v té době si vesničané přestali říkat „farmář ten“ a „farmář onen“ a začali se oslovovat „pan ten“ a „pan onen“, protože už nebyli farmáři – až na farmáře Haywortha, který dál hrabal ve své bažině a odmítl prodávat své údy kanibalům. Trval na tom, že jeho prostý dům se mu líbí takový, jaký je, a dokonce ho ani moc nepoužíval, protože po dni tvrdé práce rád spával ve své bažině. Jeho přátelé si o něm mysleli, že je staromódní blázen, a přestali ho navštěvovat.

Kdysi skromná vesnice Bažinblata se rychle rozrůstala s tím, jak vesničané skupovali stále větší pozemky, na kterých stavěli větší a zdobnější domy. Aby si to mohli dovolit, začali kanibalům prodávat paži a  nohu (nohu vždycky na protilehlé straně, aby lépe udržovali rovnováhu) a naučili se chodit o berlích. Kanibalové, jejichž hlad i bohatství se zdály nevyčerpatelné, s tím byli nesmírně spokojení. Pak pan Pullman strhl svůj dřevěný dům a nahradil ho cihlovým, čímž odstartoval mezi vesničany závody v tom, kdo postaví nejmajestátnější cihlový dům. Ale pan Bettelheim je předčil všechny: postavil krásný dům z vápence barvy medu, domov, v jakém žili jen nejbohatší obchodníci z Chrtíkova. Mohl si to dovolit, protože prodal svou paži a  obě nohy.

„Zašel příliš daleko!“ stěžovala si paní Sally nad sendviči se skopovou kýtou v módní restauraci, kterou ve vesnici postavili.

Její přítelkyně souhlasily.

„Jak si bude užívat svého třípatrového domu,“ řekla paní Wannamakerová, „když nemůže chodit po schodech?“

A právě v tu chvíli vešel do restaurace pan Bettelheim – tedy přinesl ho urostlý chlápek z vedlejší vesnice. „Najal jsem si chlapíka, který mě bude nosit do schodů i ze schodů a kamkoli si zamanu,“ řekl hrdě. „Nepotřebuju nohy!“

Ženy to šokovalo. Ale zakrátko prodaly svoje nohy i ony a po celé vesnici se strhávaly cihlové domy a nahrazovaly je ohromné stavby z vápence.

Tou dobou už kanibalové odešli z Pokorova a usadili se v lese nedaleko Bažinblat. Nemělo smysl se dále živit mizernou stravou sestávající z oběšených trestanců a končetin náhodných obětí, když byly údy vesničanů čerstvější, chutnější a bylo jich mnohem víc než jídla v celém Pokorově. Jejich lesní obydlí byla skromná, protože dávali vesničanům spoustu peněz, ale kanibalové byli nicméně spokojení, mnohem šťastnější žili v chatrčích s plnými břichy než hladoví v panském sídle.

S tím, jak se stali na sobě vesničané a kanibalové závislí, chuť kanibalů dál rostla. Ztloustli. Když vyzkoušeli všechny recepty na přípravu paží a nohou, začali přemítat o tom, jak asi chutnají uši vesničanů. Ale Bažinblaťané by jim uši neprodali, protože ty jim znovu nenarostou. Tedy až do té doby, kdy pan Bachelard, v náručí svého hřmotného sluhy, potají navštívil kanibaly v jejich lese a zeptal se, kolik jsou ochotní za uši zaplatit. Bez uší bude stejně slyšet, uvažoval, a i když bude trochu šeredný, pěkný dům z bílého mramoru, který si za výtěžek z prodeje bude moci postavit, bude dostatečnou kompenzací. (Ti z vás, co se lépe vyznají ve finančních záležitostech, se možná zeptají, proč si prostě pan Bachelard nenašetřil peníze ze stálého prodeje svých paží a nohou, aby si mohl dovolit dům z mramoru? To proto, že peníze nemohl našetřit, jelikož si vzal u banky velmi velkou půjčku na koupi pozemku, na němž nechal postavit svůj dům z vápence, a teď dlužil bance každý měsíc paži a nohu jen na úrocích. Takže své uši potřeboval prodat.)

Kanibalové nabídli panu Bachelardovi závratnou sumu. Pan Bachelard si ušmikl uši, šťastný, že se jich zbavil, a nahradil svůj dům z vápence mramorovým domem svých snů. Byl to nejkrásnější dům z celé vesnice a možná i v celém Divnovsku. I když obyvatelé Bažinblat mluvili za Bachelardovými zády o tom, jak se zohavil a jaká hloupost od něj byla prodat uši, které znovu nenarostou, všichni ho navštěvovali a nechali se svými sluhy nosit mramorovými pokoji a nahoru dolů po mramorovém schodišti, a když odcházeli, byl každý z nich zelený závistí.

Tou dobou neměl už nikdo z vesničanů kromě farmáře Haywortha nohy a jen velmi málo z nich mělo paže. Nějaký čas trvali na tom, že si ponechají jednu ruku, aby mohli ukazovat na věci a nakrmit se, ale pak jim došlo, že lžíci nebo sklenici jim může k ústům stejně tak zvednout sluha a že není o tolik složitější říct „přines mi to“ anebo „přines mi tamto“, než na něco přes pokoj ukázat. Takže začali brát paže jako nepotřebný luxus a vesničané, zmenšení na torzo bez končetin, cestovali z místa na místo v hedvábných pytlích zavěšených přes ramena svých sluhů.

Uši následovaly brzy po pažích. Bažinblaťané předstírali, že pana Bachelarda ošklivcem nikdy nenazvali.

„Nevypadá tak zle,“ řekl pan Bettelheim.

„Mohli bychom nosit klapky na uši,“ navrhl pan Anderson.

A tak si uřízli a prodali uši a vystavěli domy z mramoru. Vesnice se stala věhlasnou svou architektonickou krásou a to, co kdysi bývalo zaostalým místem, kam lidé zavítali jen omylem, se stalo turistickou destinací. Postavil se hotel a několik dalších restaurací. Sendviče se skopovou kýtou nebyly ani na jídelním lístku. Obyvatelé Bažinblat předstírali, že o sendvičích se skopovým nikdy ani neslyšeli.

Turisté se občas zastavovali u skromného dřevěného domku s rovnou střechou, který patřil farmáři Hayworthovi, a podivovali se tomu rozdílu mezi jeho jednoduchým obydlím a paláci, které je obklopovaly. Vysvětloval jim, že má raději prostý život pěstitele plevele se čtyřmi končetinami, a prováděl je svým kouskem bažiny. Byl to poslední kousek bažiny v Bažinblatech, protože všechny ostatní nechali vesničané zaházet hlínou, aby bylo místo pro domy.

Oči celé země se upíraly na Bažinblata a jejich krásné domy z mramoru. Jejich vlastníci měli rádi tuto pozornost, ale každý se zoufale snažil nějak vystoupit z řady, protože všechny domy byly skoro stejné. Každý chtěl vejít ve známost jako vlastník nejkrásnějšího domu v Bažinblatech, ale zároveň všichni museli každý měsíc své paže a nohy použít na splátky úroků obrovských půjček, a prodali už i svoje uši.

Chodili za kanibaly s novými nápady.

„Půjčíte mi peníze, když dám jako bankovní záruku svůj nos?“ zeptala se paní Sally.

„Ne,“ řekli kanibalové, „ale s radostí váš nos rovnou odkoupíme.“

„Ale když si uříznu nos, budu vypadat jako zrůda!“ řekla Sally.

„Můžete nosit přes tvář šátek,“ navrhli jí kanibalové.

Paní Sally odmítla a ze svého pytle poručila sluhovi, aby ji odnesl domů.

Jako další navštívil kanibaly pan Bettelheim.

„Nekoupili byste mého synovce?“ zašeptal a jeho sluha popostrčil dopředu osmiletého chlapce.

„V žádném případě!“ odpověděli kanibalové, dali vystrašenému klučinovi bonbón a poslali ho domů.

Za několik dní se paní Sally vrátila. „Dobrá,“ řekla a povzdychla si. „Prodám vám nos.“

Nahradila ho falešným ze zlata a za peníze, které utržila, postavila na vršku mramorového domu obrovskou zlatou kupoli.

Asi uhodnete, kam to došlo. Celá vesnice prodala své nosy a vystavěla zlaté kupole a věžičky a věže. Pak prodali oči – každý jen jedno – a za peníze nechali okolo svých domů vykopat vodní příkopy, které naplnili vínem a opilými exotickými rybami. Dospěli k názoru, že binokulární vidění je beztak luxus potřebný hlavně při házení a chytání věcí, což – protože neměli ruce – stejně nedělali. A na to, aby se kochali krásou svých domovů, jim postačí jedno oko.

Kanibalové sice byli civilizovaní a dodržovali zákon, ale nebyli svatí. Bydleli v lese v chatrčích a vařili si u táboráku, zatímco vesničané žili v panských sídlech a palácích a obskakovalo je služebnictvo. A tak se kanibalové nastěhovali vesničanům do domů. Domy měly tolik místností, že Bažinblaťanům chvíli trvalo, než si toho všimli, ale když to nakonec zjistili, byli rozhněvaní.

„Nikdy jsme vám neřekli, že s námi můžete bydlet!“ řekli vesničané. „Jste špinaví kanibalové, kteří se živí lidským masem! Mazejte zpátky do lesa!“ „Když nám nedovolíte bydlet ve vašich domech,“ odpověděli kanibalové, „přestaneme od vás kupovat končetiny a vrátíme se do Pokorova. Pak nebudete schopní splácet půjčky a přijdete o všechno.“

Vesničané nevěděli, co dělat. Nechtěli v domě kanibaly, ale nedokázali si ani představit, že by se vrátili k životu, který vedli dříve. Ve skutečnosti by to bylo horší než předtím: nejen, že by byli bez domova, znetvoření a napolo slepí, ale neměli by ani bažiny, kde by mohli něco pěstovat, protože je všechny zasypali. Bylo to nemyslitelné.

Neochotně dovolili kanibalům zůstat. Kanibalové se nastěhovali do všech domů ve vesnici (kromě domu farmáře Haywortha – nikdo nechtěl bydlet v jeho nahrubo udělaném srubu). Zabrali apartmány a největší ložnice a přinutili vesničany bydlet v jejich pokojích pro hosty, z nichž některé dokonce neměly vlastní koupelnu! Pan Bachelard byl donucen bydlet v kurníku. Pan Anderson se přestěhoval do sklepa. (Sklep to byl velmi pěkný, ale i tak.)

Vesničané proti novému uspořádání bez ustání reptali. (Konec konců měli stále ještě jazyky.)

„Ten smrad z vašeho vaření mi obrací žaludek naruby!“ řekla paní Sally svým kanibalům.

„Turisté se na vás pořád vyptávají a je to trapné!“ zařval pan Pullman na své kanibaly, čímž je polekal, protože si zrovna v klidu četli v jeho pracovně.

„Když se neodstěhujete, řeknu úředním orgánům, že unášíte děti a vaříte z nich koláče!“ vyhrožoval pan Bettelheim.

„Koláče se nevaří, koláče se pečou,“ odpověděl mu jeho kanibal, kultivovaný Španěl jménem Héctor.

„To je mi jedno!“ křičel pan Bettelheim a zrudl ve tváři.

Po několika týdnech těchto výstupů dospěl Héctor k závěru, že už to déle nedokáže snášet. Nabídl panu Bettelheimovi všechny peníze do posledního penny, když mu prodá svůj jazyk.

Pan Bettelheim nabídku hned neodmítl. Pečlivě ji promýšlel a zvažoval. Bez jazyka si nebude moci stěžovat ani Héctorovi vyhrožovat. Ale za peníze, které mu Héctor sliboval, by si mohl postavit na svém pozemku druhý dům a bydlet tam, pryč od Héctora, a tak si už nebude mít na co stěžovat. A kdo z vesnice by nechtěl jeden, ale dva mramorové domy se zlatou kupolí?

Kdyby se pan Bettelheim zeptal farmáře Haywortha, jeho starý přítel by mu poradil, aby kanibalovu nabídku nepřijímal. Pokud ti smrad z Héctorova vaření vadí, pojď bydlet ke mně, nabídl by mu Hayworth. Mám v domě dost místa. Ale pan Bettelheim se farmáře Haywortha stranil, stejně jako ostatní z vesnice, a tak se ho nezeptal – a i kdyby se byl zeptal, Bettelheim byl příliš hrdý a raději by žil bez jazyka než v Hayworthově žalostném stavení.

A tak šel Bettelheim za Héctorem a řekl mu: „Dobrá.“

Héctor vytáhl nůž na porcování masa, který nosil stále v pouzdru na svém boku. „Ano?“

„Ano,“ přisvědčil Bettelheim a vyplázl jazyk.

Héctor vykonal své dílo. Nacpal Bettelheimovi do úst vatu, aby zastavil krvácení. Odnesl jazyk do kuchyně, orestoval ho na oleji z lanýžů se špetkou soli a snědl ho. Pak vzal všechny peníze, které slíbil Bettelheimovi, rozdal je jeho sluhům a propustil je. Bez končetin, bez jazyka a velmi rozhněvaný Bettelheim chrochtal a svíjel se na podlaze. Héctor ho zvedl, odnesl ven a přivázal ho ke kůlu ve stinné části zadní zahrady. Kropil ho vodou a krmil dvakrát denně a jako plodící révě Bettelheimovi rostly končetiny, které Héctor jedl. Héctor se kvůli tomu cítil trochu zle, ale ne moc zle. Nakonec se oženil s pěknou mladou kanibalkou a vychovávali spolu rodinu kanibalů a všichni se živili oním podivným mužem v zahradě.

Takový byl osud všech vesničanů – všech až na farmáře Haywortha, který si ponechal své údy, bydlel ve svém domku a obdělával bažinu tak jako vždycky. Jeho noví sousedé mu nevadili a on nevadil jim. Měl všechno, co potřeboval, a oni také.

A žili šťastně až navěky.

1 Historická exilová oblast, která ležela někde v dnešním Cornwallu.

2 Bývaly doby – zajisté v dávné a blažené minulosti – kdy podivní žili společně, bez smyček a na svobodě, a nemuseli se bát perzekuce. Podivní se sami rozdělovali do skupin podle svých schopností, což se dnes přijímá s nevolí, protože to povzbuzuje kmenový systém a nepřátelství mezi podivnými.

3 Co je zdrojem bohatství kanibalů? Výroba cukrovinek a hraček pro děti.

O princezně s rozeklaným jazykem

Ve starobylém království Frankenbourg žila byla jedna princezna, která měla podivné tajemství: v ústech skrývala dlouhý rozeklaný jazyk a záda měla pokryta třpytivými šupinami ve tvaru kosočtverců. Protože se u ní tyhle rysy vlastní hadům vyvinuly během dospívání a protože skoro neotevírala ústa ze strachu, aby na to někdo nepřišel, dokázala toto tajemství uchovat přede všemi kromě své chůvy. Její tajemství neznal dokonce ani její otec, pan král.

Princezna žila osaměle, protože v obavě, aby někdo nezahlédl její rozeklaný jazyk, málokdy s někým promluvila. Ale jejím skutečným problémem bylo toto: měla se provdat za prince z Galacie.4 Nikdy se neviděli, ale její krása byla tak pověstná, že princ souhlasil se sňatkem i tak. Měli se poprvé setkat až ve svatební den, který se kvapem blížil. Jejich svazek měl upevnit vztahy mezi Frankenbourgem a Galacií, zajistit oběma zemím blahobyt a vytvořit obranný pakt proti společnému nenáviděnému nepříteli, válečnickému knížectví Frísko. Princezna věděla, že tento sňatek je z politického hlediska nezbytný, ale hrozila se toho, že až princ odhalí její tajemství, odmítne ji.

„Žádný strach,“ konejšila ji chůva. „Uvidí vaši půvabnou tvář, pozná vaše laskavé srdce a zbytek odpustí.“

„A když ne?“ namítla princezna. „Veškeré naše naděje na mír budou v troskách a já prožiju zbytek svých dní jako stará panna!“

Království se připravovalo na královskou svatbu. Palác byl vyzdoben zlatým brokátem a k přípravě okázalé hostiny se sjeli kuchaři z celé země. Nakonec přijel i princ se svým královským doprovodem. Vystoupil z kočáru a vřele se přivítal s králem.

„A kde je má budoucí nevěsta?“ zeptal se.

Uvedli jej do přijímacího salónku, kde čekala princezna.

„Princezno!“ vykřikl princ. „Jste dokonce ještě půvabnější, než se o vás říká.“

Princezna se usmála a uklonila, ale neotevřela ústa a neřekla ani slovo.

„Copak?“ řekl princ. „Oněměla jste snad z toho, jak jsem hezký?“

Princezna se začervenala a zavrtěla hlavou.

„Ach,“ odvětil princ, „pak se vám tedy nezdám hezký, je to tak?“

Princezna ustrašeně znovu zavrtěla hlavou – tohle si ani trochu nemyslela! – ale viděla, že celou situaci jen zhoršuje.

„Řekni něco, děvče, tohle není vhodná chvíle na to, abys mlčela jak zařezaná!“ sykl král.

„Omlouvám se, pane,“ vložila se do toho chůva, „ale princezna by se asi cítila lépe, kdyby si mohla poprvé promluvit s princem v soukromí.“

Princezna vděčně přikývla.

„Nesluší se to,“ zabručel král, „ale dejme tomu, za daných okolností…“

Jeho stráže uvedly prince a princeznu do místnosti, kde mohli zůstat o samotě.

„Nuže?“ řekl princ, jakmile stráže odešly. „Co si o mně myslíte?“

Princezna si zakryla ústa rukou a odpověděla: „Myslím, že jste velmi hezký.“

„Proč si zakrýváte ústa, když hovoříte?“ zeptal se princ.

„Je to můj zvyk,“ odpověděla princezna. „Mrzí mě, pokud se vám to zdá divné.“

„Vy jste divná. Ale vzhledem k vaší kráse bych se s tím snad dokázal naučit žít!“

Princeznino srdce poskočilo radostí, ale stejně tak rychle je radost opustila. Je jen otázkou času, kdy princ odhalí její tajemství. Ačkoliv mohla počkat, až se vezmou, a teprve pak mu je prozradit, bylo jí proti mysli ho podvádět.

„Musím se vám s něčím svěřit,“ řekla, stále se zakrytými ústy, „a obávám se, že až zjistíte, o co jde, nebudete se se mnou chtít oženit.“

„Nesmysl,“ namítl princ. „O co jde? Ach ne – jsme bratranec a sestřenice, že?“

„Ne, to ne,“ řekla.

„Nuže,“ pokračoval princ sebejistě, „pak není nic, co by mi bránilo si vás vzít.“

„Doufám, že jste muž, který si stojí za svým slovem,“ řekla princezna, odtáhla ruku a ukázala mu rozeklaný jazyk.

„Dobrý bože!“ vykřikl princ a couvnul.

„To není všechno,“ řekla princezna, nadzvedla rukáv svých šatů a ukázala mu šupiny na zádech.

Prince to nejdřív vyvedlo z míry a pak rozlítilo. „Nikdy bych se neoženil s takovou zrůdou, jako jsi ty!“ vykřikl. „Nemůžu uvěřit tomu, že jste se mě s vaším otcem pokusili obelstít!“

„On ne!“ řekla. „Můj otec o tomhle nic neví!“

„Hmm, ale dozví se to!“ soptil princ. „To je nehoráznost!“

Vyřítil se z komnaty, aby to řekl králi, a princezna uháněla za ním a prosila ho, aby to nedělal.

Právě v tu chvíli pět fríských atentátníků, převlečených za kuchaře, vytáhlo dýky z dortů a vyběhlo z kuchyně do královy komnaty. Princ se právě chystal odhalit princeznino tajemství, když vyrazili dveře. Zatímco mordovali jeho stráže, zbabělý král se schoval do skříně a ukryl se pod hromadou šatstva.

Vrahouni se otočili na prince a princeznu.

„Nezabíjejte mě!“ zvolal princ. „Jsem jenom poslíček z jiné země!“

„Slušnej pokus,“ řekl šéf atentátníků. „Jsi princ z Galacie, máš se oženit s princeznou a vytvořit alianci proti nám. Připrav se na smrt!“

Princ běžel k oknu a snažil se ho vší silou otevřít, princeznu nechal vrahům na pospas. Když se k ní blížili s dýkami od krve, ucítila vzadu za jazykem podivný tlak.

Jeden po druhém se na ni vrhali. A do jedné tváře po druhé princezna vystříkla proud hadího jedu a všichni zabijáci, až na jednoho, se skáceli k zemi mrtví. Pátému vrahovi, vyděšenému k smrti, se podařilo dostat z místnosti a utéct.

Princezna byla stejně překvapená jako ostatní. Bylo to něco, o čem nevěděla, že dokáže, a navíc, nikdy předtím se neocitla v ohrožení života. Princ, který byl už napolo venku z okna, vlezl zpátky do pokoje a prohlížel si s úžasem mrtvé atentátníky i princeznu.

„Teď si mě vezmete?“ zeptala se princezna.

„V žádném případě,“ odpověděl, „ale na znamení své vděčnosti neřeknu vašemu otci proč.“

Popadl ze země dýku a běhal od vraha k vrahovi a bodal do jejich mrtvých těl.

„Co to děláte?“ zeptala se princezna zaraženě.

Ze skříně vylezl král. „Jsou mrtví?“ zeptal se roztřeseným hlasem.

„Ano, Vaše Výsosti,“ oznámil princ, v ruce držel dýku. „Všechny jsem je zabil!“

Princeznu jeho lež šokovala, ale držela jazyk za zuby.

„Skvělé!“ zvolal král. „Jsi hrdina Frankenbourgu, chlapče – a to ve svatební den!“

„Ach… pokud jde o to,“ řekl princ. „Lituji, ale žádná svatba nebude.“

„Cože?“ zvolal král. „Proč ne?“

„Právě jsem se dozvěděl, že princezna je moje sestřenice,“ odpověděl princ. „Jaká škoda!“

A aniž by se ohlédl, vyklouzl princ z pokoje, svolal svůj doprovod a odjel v kočáře.

„To je absurdní!“ zuřil král. „Ten hoch není o nic víc bratrancem mé dcery než já strýcem této židle. Nedovolím, aby se s mou rodinou takto jednalo!“

Král se tak rozzlobil, že pohrozil Galacii vyhlášením války. Princezna věděla, že nesmí dopustit, aby k tomu došlo, a proto si jednoho večera vyžádala u svého otce audienci mezi čtyřma očima a odhalila mu tajemství, které tak dlouho skrývala. Král zrušil své plány na válečné tažení, ale na svou dceru byl tak nahněvaný a cítil se tak ponížený, že ji zavřel do nejplesnivější kobky podzemního žaláře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky podivných.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.