Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Šestáková

LASKAVÉ POHÁDKY OD STARÉHO DUBU

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6460. publikaci

Ilustrace Zuzana Osako
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 96
Vydání 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Illustration © Zuzana Osako

ISBN 978-80-271-9588-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9587-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0068-2 (print)

Jak Vítek závodil

To vám jednou, děti, byl takový malý skřítek, který moc rád běhal. A ještě raději závodil. Byl totiž nesmírně rychlý a mrštný. Jmenoval se Vítek a žil spolu s ostatními zvířátky v lese. Když Vítek potkal v lese nějaké zvířátko, vždycky si s ním hned chtěl dát závod, aby zjistil, kdo je rychlejší. A pokaždé vyhrál. V celém lese se totiž zatím nenašel nikdo, kdo by byl rychlejší než on. Buďto byli ostatní závodníci menší a měli kratší nožky, takže jim to tak rychle neběhalo, nebo byli naopak větší, ale ne zase tak mrštní, aby vybrali rychle zatáčky, pařezy a jiné překážky, které se na lesní trase ocitly.

A tak se stalo, že zvířátka postupně přestávalo závodění s Vítkem bavit.

„Pojď si zazávodit,“ prosil Vítek ještěrku Lenku.

„Kdepak,“ odpověděla odmítavě Lenka. „Už jsi mě třikrát porazil a já mám na práci lepší věci než se nechat porazit počtvrté. Jdeme totiž s ostatními ještěrkami stavět sněhuláky z kamínků.“

„Sněhuláky z kamínků?“ vrtěl hlavou udivený Vítek.

„My jsme totiž v zimě zase spaly, tak si to teď chceme vynahradit, víš.“

„No jo, no jo, sněhuláky, kameňáky,“ brblal si pro sebe naštvaný skřítek a ani se s Lenkou nerozloučil.

„Mrzout,“ pomyslela si Lenka a přišlo jí to líto.

Skřítkovi se malinko zlepšila nálada, až když zahlédl prasátko Tondu.

„Jé, ahoj, Tondo,“ volal na něj už zdálky. „Že je dneska úplně skvělý den na závodění? Vidíš támhletu velkou borovici? Kdo bude u ní první, vyhraje.“

Ale Tonda ani nezvedl hlavu, aby se podíval, kterou borovici Vítek myslí.

„Hledám žaludy, tady jich bývá vždycky spousta,“ řekl a s funěním a pochrochtáváním hrabal rypákem v zemi, až měl celou hlavu od hlíny.

„Klidně můžeš hledat se mnou,“ dodal po chvíli, aby zamračeného skřítka trochu rozveselil.

„Žaludy mě nebaví,“ řekl Vítek mrzutě. „To se raději porozhlídnu po někom, kdo se nebojí, že prohraje.“

Prasátko si ze skřítkovy špatné nálady nic nedělalo a dál si spokojeně sbíralo žaludy. A tak Vítek hledal dál. Ten den ale už nikoho, kdo by s ním závodil, nenašel. A nenašel nikoho ani další dny.

Tak se milý skřítek smutně potloukal lesem, až jednoho dne došel na místo, které doposud nikdy nepoznal. Byl to krásný lesní palouček a přímo uprostřed rostl obrovský dub.

Vítek nad svým novým objevem poskočil radostí.

„To je úžasné!“ vykřikl nadšeně. „Tady určitě žije někdo, s kým jsem ještě nezávodil.“

Rozhlížel se kolem sebe. – A hele, támhle ve větvích se něco hýbe!

„Haló, dobrý den,“ volá Vítek do větví stromů.

„Dobrý den. Copak mi chcete?“ ozvalo se shora a zpoza větví vykoukla na skřítka zrzavá hlava.

„Moc rád bych závodil, víte? Totiž, já jsem skřítek Vítek a moc rád závodím… Jenže nemám s kým,“ dodal smutně.

Ve větvích to zašustilo. Šup, hop, hop. Než se Vítek nadál, stál před ním zrzeček se širokým, laskavým úsměvem a povídá: „Já jsem veverčák Marcel a bydlím tady na dubu. Cože jsi mi to říkal, že rád děláš?“

„Závodím,“ řekl Vítek a dodal, „v běhu, víš.“

„A jak se to dělá?“ zeptal se Marcel.

Vítek nevěřil svým uším. Že by na tomto paloučku zvířátka nikdy nezávodila? Chvíli si Marcela pozorně prohlížel, jestli si z něj náhodou nedělá legraci, a pak řekl:

„No, to se udělá ze šišek nebo kamínků taková čára – jako start – a daleko od ní pak ještě jedna čára – jako cíl. Pak se běží od první čáry k té druhé a ten, kdo doběhne do cíle první, vyhraje.“

„Může být ta čára i z oříšků?“

„No, to vlastně taky,“ řekl Vítek a rozhlížel se kolem, jestli neuvidí oříšky. Ale oříšky neviděl, a co víc, když se otočil zpátky, neviděl ani Marcela. Byl pryč. Naštěstí ne na dlouho. Za chvíli vyběhl z dutiny dubu s náručí plnou oříšků.

„Bude to stačit?“

„To víš, že bude,“ zajásal Vítek.

Našli spolu vhodné místo pro startovní čáru, domluvili se, kudy poběží, a ze zbylých oříšků vytvořili cíl. Marcel pak ještě požádal kamaráda datla, aby jim závod odstartoval, a Vítek mu vysvětlil, jak na to. Mohlo se začít…

Ozvalo se slabé bouchnutí zobákem do stromu.

„Připravte se na startovní čáru!“ zavelel datel.

Pak silnější bouchnutí. „Ke startu! Pozór!“ Bum! Datel udeřil namísto teď zobákem vší silou do stromu.

A už se běží závod! Vítek peláší, co mu nohy stačí, a veverčák Marcel chvíli běží, chvíli poskakuje s ním. Na stromy ale nesmí, takovou spolu udělali dohodu, aby byl závod spravedlivý.

Závod je vyrovnaný. Zdá se, že veverčák je rychlý a hbitý stejně jako skřítek. A tak musí Vítek utíkat ze všech sil. Jak to celé dopadne?

Datel to shora zvědavě pozoruje, ale není sám, protože jeho hlasité bouchnutí přilákalo většinu obyvatel paloučku i okolí.

Cíl se už pomalu blíží a Vítek má Marcela pořád vedle sebe, ne a ne mu utéct. Tak rychlého soupeře ještě neměl. Vítek s Marcelem proběhli poslední zatáčkou a už mají cíl na dohled. Vtom Marcel při pohledu na své milované oříšky zrychlil, utekl Vítkovi a v cíli si rovnou nabídl jeden oříšek z cílové čáry. Vítek doběhl malou chvíli po něm, vyčerpaný a zklamaný, že prohrál. Poprvé prohrál.

Seděl na zemi se sklopenou hlavou a hlasitě oddychoval. Když po chvíli zvedl hlavu, uviděl před sebou Marcelovu vysmátou tvář.

„Máš rád oříšky?“ nabídl Marcel Vítkovi další kousek cílové čáry.

„Mám,“ odpověděl Vítek a pokusil se přes všechno to zklamání opětovat Marcelovi úsměv.

Přiletěl datel a přišli nebo přihopkali i ostatní přihlížející, aby se s Vítkem seznámili. A tak všichni společně snědli cílovou i startovní čáru a přitom si povídali o závodě a o všem možném, co se u nich na palouku zrovna dělo.

Večer se rozloučili a Marcel pozval Vítka na noc k sobě do dutiny starého dubu.

Na ten den Vítek nikdy nezapomněl. Ten prohraný závod se stal jeho největším vítězstvím.

Místo soupeře našel totiž nejlepšího přítele.

Jak šli s Marcelem na oříšky

Skřítek Vítek už na paloučku zůstal nastálo. Zabydlel se v prázdné dutině velkého dubu, a tak byli s veverčákem Marcelem sousedé. Pravidelně se navštěvovali. Jednou zašel Vítek k Marcelovi na polívku, jindy si šel Marcel k Vítkovi popovídat, anebo spolu jen tak seděli a tiše pozorovali západ slunce.

Vítka přešla chuť závodit, protože běhání po lese s Marcelem mu to úplně vynahradilo. Chodili spolu sbírat oříšky a semínka z šišek. Vítek se naučil docela rychle běhat po větvích stromů, takže si v nich pak hráli na schovávanou a na honěnou. Dovádění ve větvích si Vítek tak zamiloval, že na závodění už ani nepomyslel.

A tenhle příběh, který vám chci, děti, vyprávět, se stal právě na jedné z jejich výprav za oříšky.

Vše začalo krásným podzimním ránem. Sluníčko svítilo na barevné listí a budilo do nového dne všechna zvířátka, která ještě spala. Jeden ze slunečních paprsků prosvítal skrz korunu velkého dubu až do Vítkovy ložnice. Světýlka mu tančila po obličeji tak dlouho, až jej přinutila otevřít oči.

„Uaúú,“ ozvalo se celým dubem hlasité Vítkovo zívnutí.

„To už je zase ráno? Vždyť jsem sotva usnul,“ stěžoval si chvíli sluníčku. A protože si přece jen nepřál zamračený den, přestal se na sluníčko mračit a dodal smířlivě: „Ale jo, jen hezky sviť. Vždyť já už vstávám.“

A zrovna když se protahoval na postýlce, uslyšel zvenku Marcelův hlas:

Vítek vyskočil z postýlky a vykoukl z dutiny ven. Dole stál Marcel, mával radostně na Vítka a volal: „Vstávej, spáči! Je krásný slunečný den.“

„To je, přímo nádherný!“ souhlasil Vítek a chvíli se těšil pohledem na sluncem zalitý podzimní palouk. Náhle mu zakručelo v bříšku.

„Nasnídáš se se mnou?“ zavolal dolů na Marcela.

„Moc rád,“ usmál se Marcel, a než bys řekl ocásek, vyhopkal nahoru k Vítkovi.

Dali si čaj z ostružinových lístků a k tomu chroupali semínka z borových šišek. Když se dobře najedli, povídá Marcel Vítkovi: „Dnešní den je jako stvořený na výlet. Mohli bychom jít někam, kde jsme zatím ještě nebyli.“

Vítek při té představě poskočil radostí. Pak se mlsně zatvářil a povídá: „A mohli bychom po cestě nasbírat spoustu oříšků. Uděláme si velkou oříškovou výpravu.“

Nato oba nadšeně vyskočili, sbalili si ještě pár semínek s sebou a vydali se na cestu.

Chvíli šli, chvíli běželi, chvíli po zemi a pak zase po větvích v korunách stromů. A protože byly v hustém lese stromy blízko sebe, mohli přebíhat z jednoho na druhý a přitom měli výborný rozhled. Věděli o všech dobrotách, které kolem rostly. Brzy měli tolik oříšků, že už je ani neunesli, a tak si pro ně našli tajnou skrýš v opuštěné dutině vysoko na stromě.

„Tady na nás hezky počkáte,“ loučil se Marcel s oříšky. „Ale nebojte, brzy si pro vás zase přijdu.“

Pokračovali dál v cestě a radovali se nejen z nasbíraných oříšků, ale i ze sluníčka a z barev podzimního listí. Cesta jim tak krásně ubíhala, že se brzy dostali do části lesa, kterou vůbec neznali.

„Jé, Vítku, tady je to krásné,“ zůstal Marcel v úžasu sedět na jedné z větví velikého buku.

„Móóc hezké,“ souhlasil Vítek. „A taky trochu zvláštní, takové tajemné,“ dodal ještě polohlasně.

Chvíli se jen tiše rozhlíželi a naslouchali, jako by se snažili rozpoznat, co je na tom místě tak podivného.

„Nic zvláštního nevidím,“ řekl po chvíli Vítek.

„Ale neslyšíš něco, Marceli?“

Marcel zastříhal ušima.

„Ach, Vítku, poslouchej! To zní jako písnička. Tady někdo zpívá, a moc krásně!“

Šli za zvukem té písně. Když se blížili k místu, odkud tóny vycházely, povídá Marcel Vítkovi: „Vzpomínám si, že když jsem byl ještě docela malý, vyprávěla mi babička jednu moc hezkou pohádku – O nejkrásnější písničce. Povídala o místě, kde zní ty nejkrásnější tóny, kde zpívají stromy, mech, kameny, prostě vše, co je. Že je to kouzelné místo a každý, kdo jej navštíví, dostane zvláštní dárek. Já si vždycky myslel, že je to jen pohádka. Víš, jako že si to babička vymyslela. Ale je dost možné, že to místo doopravdy znala.“

Šli spolu tiše a naslouchali nádherné písni, až došli na místo, odkud ten zvuk vycházel. Tak krásné místo nikdy dříve nespatřili.

S úžasem hleděli na kouzelný mechový palouk obklopený stromy. Ležely tam obrovské kameny, které vypadaly, jako by vyrůstaly ze země.

„Zpívající kameny,“ vydechli oba úžasem. Chvíli je jen pozorovali z okraje palouku, ale pak se odvážili přijít až k nim. Kráčeli po měkoučkém mechu jako po zeleném koberci a nožičky se jim do mechových polštářků nořily místy až po kolínka.

Když přišli k prvnímu kameni, pohladili jej a přitiskli k němu ouško, aby si poslechli jeho písničku. Kámen jim zazpíval svou píseň O vodě. Poděkovali a šli ke druhému kameni, který zpíval O zemi. Třetí pak O vzduchu, čtvrtý O stromech, pátý O mechu a rose, šestý O ptácích, sedmý O lesní zvěři a osmý… O čem zpíval osmý kámen? Vítek s Marcelem přitiskli ucho na poslední kámen a tiše naslouchali jeho písni. Pak se na sebe s úžasem podívali a oba najednou vykřikli: „Vždyť zpívá o nás! On o nás ví! Nikdy jsme tady nebyli, a přesto o nás ví.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Laskavé pohádky od starého dubu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.