Copyright © Blanka Svobodová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Blanka Svobodová, 2017

Redakční úprava Melita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, Liam ART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-467-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-468-5 (mobi)

Věnováno čtenářkám. Děkuji!

Blanka

Předmluva

Veselý příběh o tom, co všechno se ne(může) stát během dvaceti čtyř hodin. Detailně popsané okamžiky, kdy z virtuální náhody vzniká nový vztah. Křehký začátek – s radostným očekáváním i obavou, aby se něco nepokazilo. Motýlci v břiše, hlava plná růžových snů – zkrátka to NĚCO…

Pochopila jsem, že čím dýl na něco čekáš, tím víc si pak vážíš chvíle, kdy ON přijde do života. Náhody totiž neexistují!

Zbožně jsem si nepřála, nic nelámala přes koleno, jen jsem nechala plynout čas. Měla jsem otevřené oči a šla štěstí lehce naproti. I z maličkostí se může vyklubat směr, ne-li rovnou hlavní cesta.

Cesta někam, k někomu, k něčemu.

Takže:

Věř!

Zkoušej!

Rozhlídni se!

A… Vydrž!

Jdi!

Jdi!

Jdi!

Jdi štěstí naproti, protože TY SI HO ZASLOUŽÍŠ!

Tak jsem se pro něj, po špičkách, vydala i já.

Někam, k někomu, k něčemu.

9.00 To je psina, že, Atome?

Je sobota ráno. Přes pootevřené venkovní žaluzie pálí do ložnice slunce. Přemlouvám se, abych rozlepila oči. Ne! Tak hrozně se mi nechce! Každé ráno si připadám víc utahaná, než když večer zaléhám na kutě. Není to divné?

Mohla bych mít nárok celou sobotu proležet? Prosím! Koho vlastně prosím? Vždyť si můžu dělat, co chci. Nikomu se nezpovídám. Nikomu… Snad jen svému svědomí. Proti mně je akční, až bych slzu zatlačila, tělo nestíhá nastavení akčního mozku.

Zamrkám. Vážně, den jako malovaný. Modrá obloha a volný víkend přede mnou. Nic nemusím, všechno můžu. Super, mám dobrou náladu a konečně se hrabu z peřin. Vyspaná dosyta – do růžova, jak by řekla babička.

Nejlíp se mi spává právě z pátku na sobotu. Vím, že mě nečeká žádné chaotické pracovní hemžení, žádné otravné telefony, kancelář s vydýchaným vzduchem, případně neochotní úředníci, když dovalím sto padesátkou vyřídit poslední povolení na magistrát. Dnes nehrozí mrtvolný pot na dlaních z důvodu pracovního nestíhání. Žádný rušivý element v dohledu. Na podvědomí tenhle příslib volna účinkuje líp než silný prášek na spaní.

Vsedě se protáhnu, až zapraští klouby. Prý se má člověk každé ráno pořádně protáhnout, tak to dělám. Rutina, už nad tím nepřemýšlím. Sedám na postel a nohou hledám růžové měkké papučky. Natahuju se na pelest pro bílý lehký župan. Ten kousek oblečení mám nejradši z celé garderoby. Kdyby se dalo, chodím v županu i do práce. Existuje pohodlnější obleček? Já ho tedy neznám.

„Atomku, ty ještě spinkáš? Nechceš ani papat?“ ptám se ještě zastřeným hlasem svého mého nejmilejšího, nejvěrnějšího a nejmilovanějšího – černého dobrmana Atoma.

Překročím psa. Ani se nehne, jen rošťácky koulí očima a kroutí kupírovaným ocasem. Miláček k zulíbání. Za tři roky, co jsme si životními parťáky, ty jeho kulišárny znám. Ví, že dnes panička nepospíchá do práce, že je jen jeho. Chápe, že nevstáváme na zazvonění budíku, ale jak se nám chce.

Jen co si strčím kartáček s pořádnou dávkou bělicí pasty do pusy, začne Atom dotírat čenichem, vybral si stehno a říká si o granule. Zkousnu kartáček a jdu mu na chodbu připravit snídaňový příděl – přesně odměrku a půl suché stravy dvacet v jednom. Atom žere jako po týdenní hladovce. Než si vyčistím zuby, miska zeje prázdnotou. Problémy s jídlem v naší domácnosti nemáme. Když je něco v misce, na talíři, prostě se jí. Žádné ofrky.

Atom se posadí na předložku vchodových dveří a zbožně hledí na kliku. Na řadu přichází venčení. Vystačí si sám – není nad to bydlet v přízemním bungalovu. Přízemní bydlení s nadpozemským bonusem.

Napouštím vodu do rychlovarné konvice. Do oblíbeného hrnku bez ouška, zato s dvojitým porcelánem, aby nepálil do prstů, dávám dvě kávové lžičky rozpustné kávy. Ještě nedávno jsem tuhle sypkou hmotu vyloženě nesnášela, teď na ni nedám dopustit. Začala mi chutnat, tak si dávám do nosu. Kdoví, jak dlouho mi tyhle choutky na instantní kávová zrna vydrží.

Na balkonových dveřích je čenichem přilepený Atom. A já to okno včera leštila! Zamračím se. Některé domácí práce jsou absolutně zbytečné.

Samovenčení psímu chlapečkovi moc dlouho nevydrželo. Pouštím ho dovnitř. Tak je to pořád – když je venku, funí na sklo jako bezdomovec, když je doma, hypnotizuje klíčovou dírku. Nekonečná hra slibující nekonečné uklízecí manévry. Smejčení mám ale v paži, ani mě nehne. Nejsem otrokyní domu. Nepraktikuji běh po domácnosti s leštěnkou s vůní vřesu kvůli sebemenší šmouze. S velkým psem se představa dokonale uklizeného prostoru rovná sci-fi. Nesnažím se o nemožné. Normální úklid jednou týdně je podle mě dostatečný.

„Pět minut ti stačilo, jo?“

Pes zakroutí ocasem a donese z pelíšku žlutý pískací míček. Balon jako bolestné za několik desítek blátivých stop rozesetých po bílé dlažbě. Usměju se. Proč bych nedělala vrátnou psovi, že?

Beru kávu a rozvalím se na sedačku v obýváku. Nohy hodím na stolek. Typické sobotní ráno. Hurá! Miluju tě, brácho víkende!

Atom mi vytrvale pokládá míček do klína, vynucuje si aport na prostoru dva krát dva metry. Oslintaný balon neúnavně házím mezi křeslo a konferenční stolek. Dobře pětatřicetikilový pes brzdí smykem o bílou repasovanou secesní komodu. Jsem v klidu. Jediný koberec, který v domě mám, už dávno letěl pod sedačku. Jak to dělají lidi, co mají doma dva nebo tři psy? Při téhle představě jsem v klidu ještě víc. Skoro dalajláma.

„Nic, zlato, už stačí… Děláme si tu zbytečný bordel, nepůjdeš znovu na zahradu? Jdeme si zapálit?“ končím jednostrannou hru. Káva dopitá.

Stačí říct „zapálit“ a Atom sedí před balkonovými dveřmi přilepený jako vteřinovým lepidlem. Tak jsem si ho naučila, heč! No jo, pes kuřačky… Slova jako jdeme čůrat, zapálit si, na procházku rozšifruje bezpečně. Ve psím překladu znamenají jediné – výlet minimálně na zahradu.

„Už, už,“ klidním psa natěšeného cigaretou.

Odcházím si jednu ubalit k botníku. Tam odkládám kuřácké nádobíčko. Tabák Virginia, papírky, filtry, tabatěrku. Cigarety si balím ručně. Made in Dorota. Obyčejným cigaretám jsem nikdy na chuť nepřišla, nevoní a chutnají jako drcené seno. Ty moje, to je jiný levl. Namlouvám si, že jsou určitě zdravější, že když nasávám do plic kvalitnější tabák, je to vlastně vitamin…

Dám si do koutku jednu čerstvě ubalenou a jdu před dům. Atom lítá po zahradě jako střelený. Má energie jako Temelín. Podle něj jen trapně světélkuju. Nenapodobitelná zvířecí duše.

Dřepnu si na schodek a přidržím oranžový plamen benzinového zapalovače. Hmm… Kouř štípe do jazyku, lahoda. Dnešek je vážně skvělý. Líně si v hlavě rovnám víkendový harmonogram.

Asi dám kolo. Jo, to bych mohla! A taky bych měla zajet do zahradnictví pro letničky, abych konečně vysadila truhlíky. Macešky, které mám doteď, jsem kupovala na podzim. Sice zrovna kvetou jako pominuté, ale přes celé léto nevydrží. Škoda…

Dnešek vidím v oddychových barvách. Budu se šolíchat kolem domu a nebudu nic hrotit. Víc odpočinku než práce. Tenhle týden v kanceláři byl o hubu. Proč si nezalenošit?

Dokouřila jsem. Vchodové dveře nechávám dokořán, ať si Atom vybere prostor k životu. Pozemek mám oplocený, tak co. Venku je ještě svěží ranní vzduch, nezaškodí pořádně vyvětrat.

Vracím se zpět do ložnice. Skáču šipku do rozestlané, ještě teplé postele. Z půlky, kde nespávám a z praktických důvodů leží ladem, vyhrabu z polštářů noťas. Zamilovaně hledím na displej darovaného počítače, žoviálně pojmenovaného Macek (jo, jde o produkt té světoznámé jablíčkové značky).

Jedině Macek může využívat levou stranu dvojlůžka svojí single paničky. Neexistuje spolunocležník, který by ho z VIP místa vykopal. Asi spadám do typického průměru osamocených žen jednadvacátého století. Ani mě to neminulo.

Pochopitelně jsem vždycky sama nebyla. Měla jsem několik vztahů, spadajících do kolonky „vážný“. Ale nikdy nedopadly. Žádný nepřerostl v žádost o ruku, natož manželství nebo dítě, nezažila jsem NAVŽDY, protože jsme se VŽDY rozešli. Častokrát hlavně mojí vinou. Jsem si toho vědoma, proto nemám nárok si stěžovat na současné partnerské vzduchoprázdno.

Čas a energii věnuju práci. Atomovi. Domečku. Urputností hraničící s duševní chorobou a vytrvalou prací od osmi do čtyř jsem si našetřila část peněz na malý domek. Zbytek penízků budu do padesáti splácet, ale jsem spokojená. Byla to moje nejlepší investice v životě. Cítím se tu dobře, je to moje hnízdo, útočiště. Je mi tu hřejivě, i když mě pod dekou nikdo nezahřívá.

***

Nabídky „na kávu“ od potencionálních životních partnerů nechávám propadat. Nějak nemám chuť randit nebo co… Věkem jsem lehce zmoudřela. A hlavně – mám na muže jiné požadavky než v osmnácti. Nejsem namyšlená, jen jsem zdravě sebevědomá, myslím. Doufám. Naivně si představuju, že koho mám potkat, toho potkám.

Imponoval by mi chlap, který by byl trochu dál než já. Přirozené, ne? Takového nepotkáte jen tak na rohu ulice. To je mravenčí prácička. Mám pocit, že za poslední tři roky, co jsem víceméně sama, jsem zpohodlněla. Samota mi do jisté míry vyhovuje. Dělám si co chci a kdy chci. Atom je mi v tomhle volnomyšlenkářském soužití dobrým sparing partnerem.

Do přihlašovací úvodní stránky Macka datluju notoricky známé heslo: PEPA. Heslo mám v počítači tak dlouho, že ani nevnímám, že co chvíli píšu jméno svého bývalého. Bývalého tolik milovaného. S ním bych si NAVŽDY dokázala představit… To jo – Pepa, druhý takový neexistuje. Pepa, kapitola sama pro sebe. Chlap, vedle kterého jsem chtěla zestárnout. Jenže on nechtěl stárnout vedle mě. Tak jsme se rozešli. Prosté. Jednoduché. Čistý řez.

A mně zůstala nekonečná svoboda a…. Macek, počítač z lásky. Nastavoval a instaloval ho ON, proto jeho jméno jako heslo a navždy čerstvá oranžová gerbera v ikoně. Věděl, že jsem je měla a mám ráda. Nostalgie.

Když jsme se rozcházeli, chtěla jsem Pepovi do kufru přibalit i Macka. Nestála jsem o milodary, nedovedla jsem si představit, že bych do Macka mohla hledět bez slz v očích.

Čtyři písmena psaná do hesla mě pálila na klávesnici jako do ruda rozpálené uhlíky. Kvůli pohodlnosti jsem si nakonec Macka nechala o trochu dýl než Pepu. Tím pádem mi zůstal navždy.

Vzhledem k četnosti přihlášení jsem za moment přestala řešit, že PEPA je jméno. Teď si na Pepu nevzpomenu, ani když heslo vyťukávám desetkrát denně. Ujistila jsem se, že dárky se přece nevracejí. Od té doby nedám na „vyvdaného“ Macka dopustit. Moje dva v jednom. Pracovní nástroj a televize.

Pročítám si hlavní zprávy z domovského prohlížeče. Zřejmě se všichni hádají. Prezident vypadá jako vypasený starý hroch. Klasika. Přihlašuju se do soukromého mailu. Tam mě čeká pár slov od ségry. Odpovídám.

Pro jistotu zkontroluju i Facebook. Virtuální prostředí, kterému jsem pořád nepřišla na chuť. Všichni známí a neznámí „přátelé“ jsou tu neuvěřitelně šťastní, mají několik dětí, hollywoodské úsměvy, dovolenky, výlety. Nevěřím světu, ve kterém jsou všichni happy a free. Nikdo nemá splín, všem se všechno daří. Protože nezdary a průšvihy si na zeď nikdo nevyvěsí. Je to prosté, ale účinné lhaní si do kapsy. Online svět jede.

Chvilku se proklikávám různými stránkami, nic nehledám, znuděně surfuju. Dívám se na počasí a tak. Prostě zabíjím krásné sobotní dopoledne u počítače. Absurdita. Vím.

Mezi prokliky na mě Macek vytrvale zkouší nějaké reklamy. Ignoruji je, mám vystudovaný marketing, takže vím, jaká bije. Co nemůžete prodat, nacpěte do reklamních banerů. Tůdle!

Do očí mě chtě-nechtě praští další reklama:

Chcete partnera na úrovni? Zkuste první seznamku pro náročné! Jen prověřené profily! Klikněte ZDE.

Usměju se. Takové klišé! Kdo by nechtěl partnera na úrovni? Pro náročné… Ověřené profily… Hmm. Dobře promyšlený tah. Nezní vůbec špatně! Bezmyšlenkovitě klikám tam, tedy ZDE.

Do háje! Nezešílela jsem? Co tu dělám? Sama sobě tyhle kroky nevěřím! No, jenom nakouknu. To se přece smí.

Jen dva prstíčky tam strčíme a hned zase půjdeme, vyskočí mi v hlavě úryvek z dětské pohádky. Jak trefné!

Bác! Poprvé v životě se ocitám na seznamce. Všechno je jednou poprvé! V koutku duše se cítím jako nějaký úchyl. Upřímně, ne nějaký, ale hodně hodně ujetý úchyl. Vždyť – kdo normální se takhle může seznamovat? Nedělám si iluze, ale zvědavost sílí. Stydím se sama před sebou.

Nezdržuju se studováním základních prvotních informací, chci se rovnou podívat na nabídku mužů! O to přece jde! Třeba tenhle? Klikám. Fotka je víc než lákavá, skoro slintám. No, jestli jsou všichni Kenové na seznamkách, už chápu, proč do nich nevrazím na rohu u sámošky.

Vtom za mnou doběhne Atom a cpe mi míček do postele. Chce aportovat.

„Počkej chvilku… Půjdeme na kolo.”

Počkej, panička něco objevila. Musíš teď prudit s aportem?

Mrknu na psa. Jeho nesmlouvavý pohled mě nenechává dýl v posteli, hrozil by konec důvěrného lidsko-psího vztahu. Vyčítavější pohled jsem dlouho nezažila. Musím s ním ven. Minimálně na zahradu.

Oblékám se. Ze skříně vybírám světlé slim džíny a bílé obyčejné přiléhavé triko. Domácí folklor, pohodlné oblečení, co mě nikdy neomrzí. Džínová variace. Džíny nosím doma, do práce, na sport. Nedám na ně dopustit a podle teploty jen zkracuji délku nohavic. Jsem prostě džínová holka.

V hlavě mi hlodá červ. Mám vážně zkusit seznamku? Až tak hluboko jsem klesla? Ale co je na tom? Na síti je dnes každý, co je na tom divného?

Nově objevené webovky mě lákájí jako medvěda med po zimním spánku. Jedno já nad novým nápadem jásá, vidí skryté možnosti, rozčeření klidných vod. Ta opatrnější Dora jasně vidí pochybné existence, násilné činy, únosy a tak. Vždycky jsem měla bujnou fantazii.

V kuchyni chystám snídani. Natírám rohlík máslem a sypu ho pažitkou z vlastního pidizáhonku. Bio pažitka. Jsem náležitě pyšná pěstitelka pažitky a mám pocit, že všechno, co mi roste na dvou metrech kypřené půdy, bych měla s vděkem a beze zbytku sníst. Od jara očima povytahuju tři řádky sladkého hrachu, čtyři řádky stáleplodících jahod, tři keříky rajčat a dvě sazenice bílých paprik. V rohu se krčí pažitka a bazalka. Bez těch by to nešlo, jasná věc.

Pod paži beru noťas. Atomovi dám do huby míček, do levačky beru rohlík a vycházím na zahradu.

Macka pokládám na jedno ze dvou venkovních lehátek. Lehám si na sluníčko. Dopoledne ještě nemá sílu, tak si ho nechám pálit přímo do obličeje. Na břicho položím počítač, pokrčím nohy a s chutí se zakousnu do pažitkové snídaně.

Asi vypadám labužnicky, protože Atom nechal míček míčkem a nemůže ze mě spustit oči. Slintá jako nadržený šnek. Nedám mu ani sousto. V žádném případě ho neučím na lidské jídlo. On má svoje, já taky. Místo pochutiny mu věnuju dlouhý hod míčkem přes celou zahradu.

„Aportek!“ zakřičím s plnou pusou.

Tak. Psa jsem se zbavila. Celá rozechvělá otevírám znovu Macka. Datluju PEPA a duchem jsem u hezounů na profilu seznamky. To vážně stačí kliknout na pochybnou stránku a mně se chvěje žaludek? Asi ti vážně chybí chlap, milá Doroto. Měla by sis to přiznat.

Ocitám se znovu na TĚCH webovkách. Na úvodní stránce se prostřídaly tváře seznámeníchtivých mužů. Musím říct, že ani teď to není zoufalý pohled. Na jednu fotku klikám…

A…

Nic!

Přes celou obrazovku se rozprostře nápis:

PRO KONTAKTOVÁNÍ MUŽŮ SE MUSÍTE REGISTROVAT DO SYSTÉMU! Registrovat se můžete ZDE.

Hned klikám. Je to logické, co jsem čekala? Něco za něco… Seznámení za registraci. Zatím dobrý obchod.

Systém první registrace je primitivní. Dělaný pro všechny věkové kategorie, pro všechny netechnické ajtý uživatele. Rozhodla jsem se, že ve vyplňování údajů budu pravdomluvná. Nemám co tajit. Pustím se do dotazníku.

Přezdívka? Chtělo by to něco neutrálního, Sindy, Mindy, Kity nebo Naty je tu beztak každá. Tak něco českého, na úrovni, žádnou levnou americkou napodobeninu. Budu za dámu. A proč ne rovnou Dáma? Jo!

Přezdívka: Dáma

Věk: 32

Orientace: heterosexuální

Děti: nemám

Stav: nezadaná

Vzdělání: vysokoškolské

Barva vlasů: blond dlouhé

Výška: 181 cm

Váha: 69 kg

Profil zatím vypadá dobře. Kdo by takovou ženskou nechtěl? Přitom je všechno pravda, přísahám na holý pupek! Nic než pravda.

Budou si říkat, co by tady TAKOVÁ dělala!? No, možná si to řeknou. A že musím mít na každém prstu pět chlapů. Ale chyba, pánové.

Nemusí.

Nemá.

ONA nechce pět na každém prstu.

ONA chce jen jednoho.

První formulář byl lehký jako facka. Žádné dlouhé přemýšlení. Výběr z pár možností. Vše je jasné, žádné kudrlinky. Pokračuji v registraci. Následuje krok č. 2. Tak pojď, ukaž se, stránko dvě!

Prý mám několika větami popsat, co od tohohle typu seznámení očekávám. Nějak se charakterizovat, zaujmout muže. Připadám si jako koza vystavená na nedělním jarmarku. Jaký páníček si mě najde a bude mi nosit čerstvý zelený jetel? Prosím! Já se promenáduju tady! Jsem ta nejlepší, nejhezčí, nejhodnější koza, jakou si dovedete představit. Mééé!

Odlepím oči od monitoru. Zamžourám do zeleně zahrady. Slunce začíná pálit. Co kdybych to napsala takhle?

Ahoj, jsem normální ženská, která by se ráda seznámila se sympatickým, chytrým a VYSOKÝM mužem. Těším se na zprávu.

Sice to není vodopád originálnosti, ale hra na pravdomluvnost mě nepřestala bavit. Pro teď to musí stačit, dnes nemám básnické střevo. Potřebuji se jen registrovat, abych si amanty mohla prohlídnout. Válcuje mě obrovská zvědavost! Text můžu přece kdykoliv změnit.

Objevuje se stránka č. 3. Vložte alespoň tři fotografie, nebo nenahrávejte žádnou.

Aha. Teď, babo, raď! Začíná jít do tužšího. Nejradši bych žádné fotky nevkládala. Kdo mi za fotku bude stát, mileráda mu ji pošlu přes mail. Vystavovat se na seznamce pochybné kvality je na pováženou. Co kdyby mě někdo známý poznal? Na druhou stranu – koho zaujme inzerát bez fotky? I já se nalepila na sympatické tváře na úvodní stránce. Tři fotky musím někde vyštrachat. Otevírám složku FOTO na ploše monitoru.

Náhodně rozklikávám uložené soubory. Přehrabuju se kupou fotek Atoma. Atom se sněhulákem, Atom u rybářského prutu, Atom na zádech v lučních kopretinách… Super!

Nacházím složku JÁ. Tady by se pár kousků snad našlo. Ale… Na všech fotkách si připadám moc čitelná, takové profilovky si můžu dát do občanky, ale rozhodně ne na seznamku. Mám nápad! Někde musím mít uložené takové ty roztančené fotky na louce ve vysoké trávě. Kdysi v létě jsme blbly se ségrou u chaty a navzájem se fotily… Ty by šly! Jsou jak přímo focené k podobným účelům!

Za minutu hledání naštěstí nacházím. Vybírám tři, na kterých jsem zdálky a přes obličej mi poletují pramínky vlasů. Vkládám je do příslušných oken.

Registrace úspěšně dokončena. Děkují mi a do pár hodin profil zveřejní. Super! Celá akce mě stála půlhodinu času a ani kačku. Ženy totiž používají seznamku zdarma! Ó, jak šlechetné gesto! Neberte to!

Jsem zvědavá, co se bude dít. Předpokládám, že spíš nic, nedávám téhle akci velké naděje. Prvotní nadšení pomalu, ale jistě odchází… Kdyby bylo seznámení tak jednoduché, byli by kolem mě jenom šťastné páry. A to rozhodně nejsou.

Zavírám noťas, nechávám ho na zahradě. Teď je na řadě konečně kolo.

„Atomku, jdeme na procházku?!“ zakřičím.

10.00 Když jde o ex, náhody neexistují

Atom lítá nadšeně po zahradě. Rozehřívací kolečko před velkým sportovním výkonem. Skáče na mě a na branku. Mám co dělat, abych zklidnila psí nadšení a udržela pravačkou kolo. Neohrabaně odemykám branku.

Psa pouštím na příjezdovou cestu. Naštěstí je takový mamináč, že se bojí utéct na víc jak deset metrů a k hlavní silnici si netroufne.

Poslušně sedí u branky a čeká na vodítko a náhubek. V očích mu jiskří. Musím ho pohladit, lišáka. Při jeho temperamentu chápu, že když se chystáme na procházku, sezení na zadku se rovná zázraku.

Naštěstí jsem se prozíravě z džín převlékla do černých sportovních tříčtvrťáků. Vypadám adekvátně sportovně a oděv je o poznání pohodlnější. Na nohou mám oblíbené a nezničitelné conversky.

Zamykám a klíče nechávám za ozdobným květináčem u branky. Nebudu je s sebou tahat. Když mě někdo bude chtít vykrást, udělá to stejně. V tomhle jsem fatalista. Co se má stát, stane se.

„Atome! K noze! Pojď, chlapečku…“

Pes se přicourá, na vodítko se mu nechce. Než vjedeme na cyklostezku, zůstane uvázaný, házet smutné oči je marné. Nehodlám trnout hrůzou, jestli mi skočí pod auto, nebo někde nezahlídne bígla a nevystřelí za ním jako puma za kořistí. O takové dobrodružství nestojím, děkuju.

Levačkou vedu Atoma, v pravé ruce kolo. Zhluboka se nadechnu. To je vzdoušek! Paráda! Když přejdeme křižovatku, rozhlížím se: nikde nikdo, žádný pejskař ani auto. Čistý vzduch. Odvazuju Atoma z vodítka. Poslušně sedne a čeká na uvolňující pokyn.

„Volno! Utíkej!“

Atom zná důvěrně naši trasu a letí jako střela na začátek cyklostezky. Vodítko si uvážu do kříže na pas a rameno a nasedám na kolo. Sjíždím mírný kopeček.

Dojedu náskok milovaného psa, přidá se beze slova ke mně. Jde vzorně po straně, metr od kola. Dnes to vypadá na klidnou projížďku. Na turisty a sportovce je ještě brzy. Zatím jsem nepotkala živáčka. Ideální.

Skoro celá cyklostezka vede po rovince. Rovina mě baví, jsem rekreační cyklista, cestou se potřebuji kochat. Spíš než asfalt sleduju přírodu kolem. Nejedu rychle, jedu líně. Na co trhat rekordy, nikam nepospíchám. Musím jezdit častěji, jedenkrát týdně je zatraceně málo, kolo mě nabíjí.

Atom běží jako šílený. Užívá si pohyb. Ono je rozdíl chodit na procházky, nebo makat několik kilometrů vedle kola.

Slyším za sebou ruch, někdo jede. Asi jsem zakřikla nadšení z opuštěné trasy. Uskromním se k pravé straně. Atom je pár metrů přede mnou a běží způsobně po kraji, neokřikuji ho. Jen počkám, až sportovec přejede, a tiše doufám, že mu čirou náhodou Atom neskočí do dráhy… I to umí.

***

„No nazdar! Doro, jsi to ty?!“ ozve se mi za zády.

Známý hlas. Otočím se. Co ten tu dělá? Ve směšném zeleném cyklooblečku, se sladěnou brčálovou helmou a v brýlích, kterým by mohla konkurovat jen moucha masařka, poznávám jednoho bývalého. No jo, vždyť o víkendu jezdíval na kole, zvyky nezměnil. Tomu říkám „štěstí“ – na jedné opuštěné cyklostezce z milionu se srazit právě s ním.

„Ahoj,“ odpovídám a nuceně se zaculím.

Nasedám na kolo a rozjedu se. Mlčím, čekám jestli předjede, nebo se dá do řeči a zvolní na moje slimáčí tempo. Zpomalil, jedeme bok po boku.

„Venčíš?“ zeptá se udýchaně a ukáže bradou dopředu na Atoma. Ten ho ještě nezbystřil.

„Jo, vyrazili jsme na krátkou vyjížďku. Musí se utahat, vždyť to znáš,“ potvrzuju familiárně.

Chovám se, jako bychom se potkávali co týden ve smluvenou hodinu na určitém místě. Přitom jsme se naposledy viděli skoro před rokem, když jsme se nepěkně rozcházeli. Staré křivdy se asi zahojily, skoro rok nevidění zabrousil ostré hrany rozchodu. Milosrdný čas. Ale stejně nevím, jestli jsem ráda, že máme společnou cestu.

Iniciátorkou konce našeho vztahu jsem byla já. Neseděli jsme si a já to řekla na plnou hubu. On to viděl jinak, růžově. Nechtěla jsem mu ublížit, ale dál jsem nemohla předstírat hru na partnerku.

Nevoněl mi a štval mě, že pořád chtěl víc než já. Ve všem. Musel být pořád se mnou, chtěl se bavit, sportovat, plodit potomky, chodit na koncerty. Je z jiného těsta. Je to chlap. Člověk společenský, družný a abnormálně veselý. Z větší části můj opak a to se prý protiklady přitahují. Asi ne dostatečně.

Přiběhne za námi Atom. Zdá se, že bývalého poznává, možná je to tím, že je s každým kamarád.

„Radši nezastavuj, nebo začne skákat a budeš od bláta.“

„Jasný… Kamaráde, utíkej, nebo tě přejedeme!“

Atom se celý šťastný vlní kolem jeho kola. Ani jeden neví, jak bolí hození držky na asfalt. Já přes psa už jednou letěla a nebyl to žádný med. Od té doby si na čtyřnohého dávám pozor.

„Atome! Běž! Val!“ přikazuju psu absolutně nekynologicky.

„Prosím tě, nech ho,“ staví se bývalý za Atoma.

„Jak chceš…“

Já tě varovala. Nechám je svému osudu. Mlčky šlapeme. Trochu jsem přidala. Nejsem žádná bábovka! Teď asi vypadáme jako šťastný pár, co si vyjel. Oba se usmíváme, klidníme psa. Iluze dokonalá, z toho důvodu se iluzím říká iluze.

„Jak se máš?“ zeptá se ex jakoby mimochodem. Zacílení otázky je ale jasné.

„Výborně! Fakt dobře, díky… A ty?“

Záměrně trochu přehnáním, ale mám se dobře, o tom žádná. Na co si stěžovat? Jen netuším, jestli slovo výborně koresponduje s tím, že jsem před hodinou zadávala inzerát na seznámení.

„To jsem rád… Já? Taky výborně… Teď pojedu s kámošem do Chorvatska a pak si střihnu ještě nějakou exotiku. Ty nikam nevyrážíš?“ dává mi kapky.

Dává mi, co si zasloužím, to mám za ty kopačky. Chápu. Budu dál hrát tuhle tragikomedii, protože mu nechci dopřát pocit, že se mám hůř než on.

„Pěkný… Mě by do Chorvatska nikdo nedostal, mám vůči němu pořád averzi… Se ségrou vyrazíme někam na podzim, už aby to bylo.“

Teď nekecám! S milovanou sestrou pravidelně vyrážíme s nadcházejícím babím létem ošplouchnout se do moře. Nevybíráme žádný přehnaný luxus, ale penzionek v Řecku, Španělsku nebo Bulharsku. Na takovou dámskou jízdu si rády našetříme do prasátka.

„Jinak se ti daří?“

Vystřelí přímo na moje soukromí, ale odpálkuji ho další neurčitou odpovědí. Nechce se mi svěřovat.

„Myslím, že daří… V práci nevíme kam dřív skočit, snad to o prázdninách trochu ustane. Ale nestěžuji si, lepší je mít hodně práce, než žádnou.“

Odpovídám jako chytrá horákyně, jednodušší je svést vynucenou debatu k práci.

„Taky nevím kam dřív skočit… Lidi jsou jak šílení.“

Funíme vedle sebe. Atom je sto metrů před námi. Střídavě vlítne do říčky vedle stezky a do křoví na druhé straně. Určitě naběhá jednou tolik kilometrů, než ujedu.

Dělám, že se soustředím na jízdu a dech. Oči přilepené na prehistorickém tachometru stejně tak prehistorického kola, darovaného prarodiči k mým patnáctým narozeninám. Kolo jezdí a mám ho ráda. Nevím, proč bych se měla přizpůsobovat trendovým výkřikům poslední doby. Jsem nepřizpůsobivý občan a nevadí mi to. Ve spotřebních věcech jsem staromilec, v některých in žena jednadvacátého století.

Když se podívám vedle sebe, nechápu, jak může být fosforeskující neopren pohodlnější než bavlněné triko. Tohle mi ještě nikdo nevymluvil. Ex je přesně typ vymóděného cyklisty. Novodobý sportovec sladěný s titanovým kolem, funkčním prádlem, ale stagnujícím mozkem. Proto jsem ho taky nechala. Chybějící sociální inteligenci nezachrání ani kupa prachů. Bohužel pro něho.

Ex teď nechápe, že je čas šlápnout do pedálů a být už minimálně kilometr přede mnou. Radši mě bude nutit do nic neříkajícího dialogu. Ach jo.

„Tak… My už to otočíme zpět,“ zpomaluju a volám na Atoma.

„Už?“

„Jo… Koukni, jak je pes udýchaný. Pro dnešek stačilo.“

Hledím na Atoma: stojí po břicho ve stojatém lesním potoku, jazyk vypadlý z huby a dýchá, jako by ho mělo porazit. Naštěstí je dobrý herec. Ještěže to mám na koho svést. Atom vypadá, jako by to byla jeho poslední hodinka.

„No, to máš asi pravdu… Takže?“

„Takže?“ zopakuju otázku se zvednutým obočím. Snad nečeká pusu na rozloučenou.

„Jsi byla vždycky vtipná…“

„Díky…“ Za to ty nikdy.

„Rád jsem tě viděl, Dorotko…“

„Já tebe taky,“ zalžu. „Tak se měj! Atome, ke mně, k noze,“ obracím pozornost na psa. Bývalý stojí jako tvrdé Y a rentgenuje mě pohledem. Není to příjemné. Chci být pryč. Pryč od něho.

„Doro?“

„Ano?“ Uměle se usměju.

Co za blbost zase vymyslel?

„Nechceš zajít někdy na kafe nebo tak…?“ ptá se nesměle, v očích se mu zrcadlí naděje.

Každý jsme z jiné planety, vždyť to říkám. I slepý by viděl a vycítil, že s ním nechci mít nic společného, ani jedno kafe ne.

„Děkuju, ale nechtěla… Nezlob se.“

„Oukej… V pohodě. Čau.“

„Měj se, čau.“

Ahoj navždy.

„Atome, pojď!“

Pes se bývalého, na rozdíl ode mě, nemůže nabažit. S kolem mezi nohama táhnu psa za obojek správným směrem. Bývalý naštěstí konečně pochopil, že se má vzdálit, že jedině tak se mi podaří Atoma umravnit.

Odjíždí.

Hurá!

Atom se za ním smutně kouká a mně cuká koutek od potlačovaného smíchu. Tak to bychom měli.

Sednu na kolo a šinu si to zpět. Myšlenky se mi samovolně stáčejí k bývalému. Vím, že by stačila trocha sebezapření a položil by mi k nohám celý svět. Mohla jsem to být já, se kterou by odjel do Chorvatska nebo za exotikou. Stačilo málo. A já to nedala. Upřednostnila jsem single život před chlapskou náručí.

Do hodinky jsme z vyjížďky zpátky. Ještě ve sportovním si z botníku beru tabák a balím si cigaretu. Po takovém zdravém pohybu to chce trochu poškádlit zdraví. Mhouřím oči do slunce. Užívám si paprsky na těle a dým v plicích. Atom spokojeně zalehne na prosluněnou část trávníku a za pět minut chrápe jako dřevorubec.

Převléknu se zpět do džínů, v kuchyni si napustím pohár vody, a přes balkon vycházím opět na zahradu. Macek na mě háže prasátko. Stříbrný přístroj mě vábí. Třeba už zveřejnili můj seznamkový profil!

Nedočkavě datluju PEPA. Přihlašuju se rovnou na TY stránky. Přidávám přihlašovací přezdívku Dáma a neoriginální heslo. Srdce mám až v krku. Profil vypadá SKORO stejně, jako když jsem ho opouštěla. SKORO – až na malou výjimku. Až na červeně blikající obálku s číslicí tři!? Ta nejde přehlídnout. Takže je to pravda! Už jsem online a můžu se seznamovat, co hrdlo ráčí. Nedočkavě klikám na vzkazy.

Gentlemani Pakko, Pohodář83, MilySamy by se s Vámi rádi seznámili a poslali Vám zprávu. Prosím odpovězte, pánové nyní čekají na Vaši reakci!

Ty vogo, za takovou chvilku tři vzkazy? Tady to žije! Momentálně nechápu, že jsem dokázala tak dlouho existovat bez seznamovacích stránek! Co jsem ty roky dělala? Na koho jsem čekala? Vždyť všichni jsou tady! Mám pocit hollywoodské star, které se její fanoušci nemůžou nabažit a chtějí se dotknou jejího luxusního třpytu. Vy byste mě rádi poznali? Dobře. Budu tak moc laskavá, že si vaše vzkazy přečtu a možná i odpovím. Tahle hra mě začíná bavit.

Rozklikávám první zprávu. První vlaštovku tohoto pozdního jara.

Pakko: Čauky, já hledám dlouhodobý milenecký vztah. Takový vztah jsem měl už v minulosti. Dva roky jsem s dotyčnou jezdil do wellness… Vířivka… Vínečko… Užívali jsme si života. Později měla finanční trable, tak jsem ji finančně podporoval. Hodně finančně podporoval… Já sám mám příjem 400 tis./měs… Tak nemám s ničím problém. Hledám úroveň, hlavně ne tedy sex za peníze. Hledám prima sympaťandu na vše krásné a příjemné.

Pohodář83: Ahoj, milá neznámá, jak se máš?

MilySamy: Hezké ráno přeji, pěkně jsi to napsala. Líbí se mi tvoje fotky. Máš zájem o seznámení?

Ufff! To je materiál!

11.00 Virtuálně obletovaná samice

Oči vyvalené na monitor, ústa mi křiví smích. Tak tomu říkám jízda! Z nadšených nápadníků jsem nervózní, jdu si znovu zapálit. Lehátko posunuju do stínu. Při kouřové přestávce musím nutně vymyslet nějakou strategii slibně se rozjíždějící ďábelské akce.

Vyfouknu obláček kouře a myslím, že vím. Ani to netrvalo. Jsem v pozici, kdy si můžu vybírat. Kdo mi od první věty nebude sedět, toho hodlám nemilosrdně pálkovat a kdo mě zaujme a bude se mi zdát v pohodě, s tím začne moje maličkost konverzovat.

Sama zatím nikoho oslovovat nebudu. Přece jenom – muž má lovit, žena má být lovena. I když současnost a virtuální prostor mnohé rozdíly smazal, já v dobývání ženy – dámy – pořád věřím. Chlap má radši, co si uloví, než co je mu servírováno na zlatém podnosu.

Lehnu si do stínu a začnu přepečlivě studovat profily nápadníků.

Pakko a MilySamy nemají zveřejněnou fotku. Pohodář83 ano. Pohodář83 se mílovými kroky dostává před ty dva bez identity.

***

Pohodářova fotka je překvapivě normální, obyčejná, ležérní, neoficiální a přitom decentní. Černobílá. Kouká na mě třiatřicetiletý muž z jihomoravského kraje. Světlé, asi modré oči, náznak úsměvu. Super, tenhle se mi líbí! A ptá se prostě, jak se mám… Žádné přeslazené kecy. Tenhle muž je hodný dalšího zkoumání. Neváhám, odpovídám:

Dáma – Pohodář83:

Ahoj, mám se dobře, děkuju. A ty?

Pokračuji na dalšího nápadníka v pořadí, na jednoho z těch bezfotkových.

Pakko přispěl dlouhým slohem, prostě mluvka. Do očí bijící neurčitost a neosobnost textu neklamně znamená, že všem ženským posílá totéž. Jasně použitá klávesnicová zkratka ctrl c, ctrl v. Žádná velká angažovanost, jenom hodně chlubení. Aha, už chápu, o co mu jde, v profilu se rovnou doznává k manželství – fakt pako, přezdívku si vybral trefně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zn. Blondýna hledá….
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.